Твоi листи завжди пахнуть зов’ялими трояндами…
Леся Украiнка

Леся Украiнка

«Твоi листи завжди пахнуть зов’ялими трояндами…»

Твоi листи завжди пахнуть зов’ялими трояндами, ти, мiй бiдний, зiв’ялий квiте! Легкi, тонкi пахощi, мов спогад про якусь любу, минулу мрiю. І нiщо так не вражае тепер мого серця, як сii пахощi, тонко, легко, але невiдмiнно, невiдборонно нагадують вони менi про те, що мое серце вiщуе i чому я вiрити не хочу, не можу. Мiй друже, любий мiй друже, створений для мене, як можна, щоб я жила сама, тепер, коли я знаю iнше життя? О, я знала ще iнше життя, повне якогось рiзкого, пройнятого жалем i тугою щастя, що палило мене, i мучило, i заставляло заламувати руки i битись, битись об землю, в дикому бажаннi згинути, зникнути з сього свiту, де щастя i горе так божевiльно сплелись… А потiм i щастя, i горе обiрвались так раптом, як дитяче ридання, i я побачила тебе. Я бачила тебе i ранiше, але не так прозоро, а тепер я пiшла до тебе всею душею, як сплакана дитина iде в обiйми того, хто ii жалуе. Се нiчого, що ти не обiймав мене нiколи, се нiчого, що мiж нами не було i спогаду про поцiлунки, о, я пiду до тебе з найщiльнiших обiймiв, вiд найсолодших поцiлункiв! Тiльки з тобою я не сама, тiльки з тобою я не на чужинi. Тiльки ти вмiеш рятувати мене вiд самоi себе. Все, що мене томить, все, що мене мучить, я знаю, ти здiймеш своею тонкою тремтячою рукою, — вона тремтить, як струна, — все, що тьмарить менi душу, ти проженеш променем твоiх блискучих очей, — ох, у тривких до життя людей таких очей не бувае! Се очi з iншоi краiни…

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить