Квiти Содому
Олесь Ульяненко

За яких обставин людина може опинитися на самому днi i чи може вона, навiть маючи бажання, вирватися звiдти i повернутися до нормального життя? Чи можна змiнити свою долю, якщо ти з дитинства приречений жити серед покидькiв? На цi та багато iнших питань намагаються знайти вiдповiдь героi роману Олеся Ульяненка «Квiти Содому».

Олесь Ульяненко

Квiти Содому

Посвячуеться Володимиру Тихому

1. Оксамитовi очi демона

Ми порубали Тоцького на шматки. Замочила його Мама, а потiм пiшла. Ми акуратно складали впоперек та вздовж до ящика з-пiд телевiзора його бреннi останки. Ящик принiс я. Довелося довго шкребтися в прикарабку витрушуючи всiляку шлоiбень, а Макс уже кричав крiзь сонячну кушпелiнь:

– Ти що там дрочишся! – двома пальцями Макс затискав сигарету. Мiцний «галуаз» без фiльтра. Такi курить Ален Делон. Я сам його, Макса, навчив. Але, якщо чесно, то фiг його знае. Воно так бувае: пiдчепиш якусь заразу вiд когось, а потiм лiкуйся i доводь, що саме воно твое. Це я точно просiк. Еге. Макс повернувся боком, i тiнь сховала його. Потiм я побачив змах його руки. Щось чвакнуло.

– Блядь, а що робити з головою?

На тiй сторонi вулицi годинник вiдбив дванадцяту. Чомусь запетрилося в голову, що всi ми кудись iдемо, назавжди, але кожен, блядь, як Тоцький, намiрив собi охеренну купу часу.

– Шо… шо… – потягнув я, прилипаючи поглядом на той бiк вулицi, де люди бджолами снували сiрим асфальтом.

Макс повiв плечем; кисть його руки розквiтла на сонячному промiннi трояндою. Пальцi стискали пожовтiлий вiд юшки недопалок. Да, до цього не звикаеш. До чужоi смертi. А знаете чому? А тому, рiдненькi, що ми бачимо лише чужу. Своя-то приходить – ку-ку, i ти десь там, де весело або дуже хуйово. Нiчого не попишеш. Я фiлософ. Жратва i фiлософiя – мое кредо. Не думайте, що я такий дурний.

– Кiнчай свое гiвнилово, – сказав я.

Макс пiдвiвся, тримаючи за патли усмiхнену морду Тоцького.

– Шо, блядь, питаю, робити з довбешкою?

Я закурив i, напевне, з точки зору Макса, недоумкувато подивився на обидвi голови. Тоцького i Макса. Або на Макса i Тоцького. На яку голову краще i зручнiше дивитися: мертву чи живу, живу чи мертву? А?

– Поклади до ящика.

Макс сплюнув пiд ноги.

– Та, блядь, не влазе.

– Не знаю тодi. – Я почухав яйця, потiм потилицю: м-да. – Шо, завелика?

Макс пiдкурив ще одну цигарку.

– Угу. Напевне.

Макс знову харконув пiд ноги, показав головi язика.

– Не плюй на пiдлогу. Чорт тебе iби! – несподiвано мене прорвало. – Що завелике? Га? Чого рячишся, мов придурок? Вiдповiдай.

Макс з чмакотинням опустив голову Тоцького на мокрий полiетилен.

– Напевне, ящик, – тихо сказав. – Телiк-то тридцяти-шестидюймовий. Цей грьобаний телiк. Вiн винуватий. Да!

Годинник на вежi видав температуру. В небi висiло кiлька птахiв. Нерухомiсть свiту поеднуе тебе зi смертю. А ще люди, якi невiдомо чого снують туди-сюди.

– Треба щось вирiшувати.

На широчезному балконi зайцями бiгали сонячнi тiнi.

– Телiк на тридцять шiсть дюймiв? – запитав я.

– Я не капелюшних справ майстер. – Макс довго зизив оком через праве плече. У нього собачий погляд. Як у хорошого собаки. Нiчого поганого. – Думай, ти у нас краще кип'ятиш черепушкою.

– Значить, так… Витягуй ковбаси…

– Шо-шо? Якi ще, в хуя, ковбаси?

Годинник проквакав рекламний ролик. Макс вiдригнув.

– Ти ходив на «Любе»? – спитав Макс. – По-моему, iхнiй той, основний, справжнiй мужик. Га? Як ти думаеш? – Потiм вилупився на рекламу, де якась руда лахудра натягувала купальник. – Блядь, а я б iй вжарив. Га?

– Я тебе, iдiот, запитую: кишки повитягував?

Макс надув губи, вiн завжди надував iх, коли починав ворушити кеглями.

– Да? Ну да… Не помню…

Ми повернулися i стали вивантажувати ящика. Витягував усi цi причандали Макс, а я чекав, коли проб'е годинник. Макс якраз розкладав нутрощi Тоцького на пiдлозi, як дверi у передпокоi рипнули i почулися легкi, сомнамбулiчнi кроки. Макс роздявив рота, завмер. Наче пес, котрий хотiв гавкнути, а побачивши лева, наклав пiд себе купу. Печiнка Тоцького ляпнула разом з дверним замком. Тiльки з'явилася голова, я зацiдив кулаком. Потрапив пiд лiве око. Ми схилилися зi знанням дiла над прибульцем.

– Баба, – сказав Макс.

– Угу…

Макс, висолопивши язика, зробив коло над жiнкою в срiблястiй сукнi. Вона лежала на животi, витягнувши наперед руки. Макс вiдiйшов до свого робочого мiсця. Став спиною. Я нахилився i повернув iй голову руками. Обличчя у неi було блiдим, з чорними дугами брiв. Жiнка ще встигла бликнути на мене зеленими оксамитовими очима i вiдключилася. У неi все при собi. Не так як у тих бабiв, що вродi б i все тiп-топ, а нема за що зачепитися. Але не на мiй смак. Я люблю блондинок. Холодних та недоступних, а дивись, дае так, що срать просто хочеться вiд щастя. І очi в неi неймовiрно красивi. Така як психоне, що такса тобi, – може i горлянку перегризти.

– Класна баба, да? – вирiк Макс. І я вже почав пiдозрювати масiнький бу

т. З ним це раз на десять рокiв трапляеться. Кеглi починають працювати неправдоподiбно швидко.

– Я не люблю таких, – сказав я. – Вона худа. Хiба що срака… Як у моделi…

Макс ще раз оббiг навколо тiла.

– Шо з нею робити?…

Я витягнув мобiлку, але не вмикав, а продовжував дивитися на жiнку. Цiкаво, подумалося, як вона виглядае в очах собаки, як за нею спостерiгае риба, i, взагалi, що вiдчувають трухнявi лахудри, коли бачать ii задницю.

– Лу, – знову забекав Макс. – Лу, ти трахав у жопу бабу?

– Угу… – Я ще дивився то на ii зад, то на мобiлку, а Макс вiдступив до робочого мiсця i потягнув до себе потрухи Тоцького.

– Я придумав, – видав Макс пророчим голосом.

– Ну i…

– Я трахну ii в очко.

– Ти iдiот.

– Не називай мене iдiотом. Ти трахав бабу в очко, а я нi. І не називай мене iдiотом… Ідiотом… А то, то, то…

– Що так, а? – пiддрочив я його.

Макс присiв i втупився у ii задницю.

– Згрiбай, сучара, ковбасу цього виблядка i неси до ванноi! – почав заводитися я.

Але Макс уже оглух i онiмiв, i став навкарачки, i задирав уже бабi плаття.

– Бля. Ти тiльки поглянь… На цi ноги… Як у броллера… Ти колись бачив таке… – Очi у Макса ворушилися як у скаженого бика. – Ух ти! Чорт… Ох!

Цей гунявий уже залазив на неi.

– От же… От же… Не пролазе… Очко як у целки…

Вiн встав, поплював на руки i прийнявся з не меншим азартом запихати свiй хер в задницю новоспеченоi подруги. Дамочка застогнала, дригнула ногою, здаеться, лiвою.

– О! Пiвшишки загнав… О! Ще, манюся… Розслабся… О!

Дамочка прийшла в себе i запручалася. Макс професiйно трiснув ii тричi по черепку, здаеться, розбив, i продовжував працювати, хрюкаючи, пускаючи фонтани щасливоi пiни. Я набрав по мобiльнику Маму. І як тiльки вона озвалася, цей ублюдок кiнчив, як кiнь, завалився на бiк, голосно бецнувши ял-дою об пiдлогу. Мама вiдповiла не вiдразу. Мама пирхала, i я бачив перед собою порепане обличчя, вузькi монголоiднi очi, вiрнiше – одне. Друге у Ma було скляним.

– Лу, ти? Що трапилося? – запитала Мама.

– У нас проблема, Ma.

На тому кiнцi мiста, десь пiд Ірпенем, я почув, як голосно сьорбнуло повiтря.

– Ну…

– З'явилася його подруга.

– А вiн?

– Вiн кусками в ящику.

Сьорбнуло ще раз.

– Кусками?

– Макс трахае цю…

За трубкою хрюкнуло.

– Бiсiв вiдморозок. А той червоний ящик?

– Ми ще його не знайшли.

Тут я побачив птахiв, дуже багато птахiв, що аж темнiв горизонт i тiнi зникли у мiстi й над ним. Ноги стали такими легкими, що не змогли витримати тягар тiла. Я сiв на стiлець.

– Чого мовчиш, Лу?

Я продовжував мовчати i слухати у рурку хрипiння Мами. Жiнка так i лишалася лежати iз задраною сукнею, а Макс уже сидiв. Вiн сказав, дивлячись на свою ялду:

– Блiн. Ух ти! Глянь, вiн ще стирчить.

Я облизав губи, що в одну мить пошерхли. Мама сопiла на тому кiнцi свiту.

– Вiн стоiть. У-у-у! Я ii ще раз трахну? – Обличчя його якось просвiтлiло, хитро, як у веселого дебiла, зморщилося.

Макс дав шарабана ялдi i сказав:

– Може, ми заберемо ii з собою?

Мама закашляла на тому кiнцi дроту, а знадвору зашурхотiло. Деньок сьогоднi видався ще той, як затхла вода в акварiумi, коли ще не взялася жабуринням. Свiтло плавало у повiтрi мов смiття. Несподiвано закрутило зуби, пломби в зубах, пеньки. Потiм я знову побачив птахiв. Таких птахiв я зроду не здибував. Птахи висiли в цiй небеснiй багнюцi. І я бачив замiсть пiр'я чавунного кольору луску, бiрюзовi очi, метрову опаш розкиданих крил, i повiтря, i туман, що обтiкав крила. Хер зна шо…

– Не знаю, – тiльки й вiдповiв я.

– Що ти лепечеш, – заверещала Мама на тому кiнцi. – Найдiть ящик i вшивайтеся звiдти.

– А дiвчина?

Ящика ми не знайшли. Пляшки з кислотою Макс переплутав з олiфою, тому бреннi рештки Тоцького вiн, як тяжкий грiх, тягнув на горбу. Мама наказала замочити Макса. Я йшов i важко дихав у спину Максу, намагаючись зщепити двi задачi – йти, а ще думати, як замочити Макса. Надворi випав легенький снiг, сутенiло, погода нагадувала швидше осiнню, анiж зимову. Було багато дiвчат. Це теж заважало думати. Макс зупинився i поставив ящик на снiг.

– Не зупиняйся, iдiоте, – визвiрився я.

– Ти чого! Бери i сам неси.

– А хто поставив машину за чотири квартали?!

– Хiба це багато? – Макс пiдкурив «галуаз».

Я задумався, пiдраховуючи кiлометраж. Нiчого не виходило. Я метикував, як почати. Нарештi зважився.

– Менi тяжко зiзнатися собi, але я люблю тебе, Макс, – видавив я з себе.

Макс пiднiмав ящика з Тоцьким. Вiн зупинився, роздявив рота, сапонув ротом повiтря i гепнув тим ящиком об землю.

– Ти шо! Хочеш мене в жопу вiддрючити!

Я стояв i мовчав. Шматки Тоцького повивалювалися на снiг. В помаранчевому освiтленнi вони виглядали як копчений бекон.

– Ти шо, пiдар? – Макс млином замахав руками. – Ти шо, за кого мене тримаеш?… А може, тебе замочити, Лу? Я не люблю пiдарiв, Лу!

Проповзла парочка, яка вивалилася з «мерса». Баришня спiткнулася об руку Тоцького, пiдняла i простягнула менi.

– Будь ласка, це ваш

!

Макс випнув губу.

– Нi. Не його, – сказав вiн. – Тоцького.

– Нi, я бачила, як ви упустили.

– Нi, це не мое, – повторив я. – Моi на мiсцi.

Для достовiрностi я простягнув iй своi руки, щоб вона розумiла, на кого нарвалася. Найшла лоха.

Дамочка подивилася i побачила руку Тоцького з золотим брюлiком, а я виматюкав подумки Макса – лишати рижуху, бля, точно козел, може тiльки козел. Але потiк моiх думок несподiвано перервався. Дамочка жбурнула частину Тоцького пiд ноги i заверещала, забила об дублянку руками, мов крильми курка. Отак вона стояла i кричала, хто його зна скiльки. Опам'ятався Макс. Вiн витягнув свого кольтяру, ткнув дамочцi пiд носа.

– Заткнись, дура! І вйобуй звiдси, а не то я…

Я нахилився i став збирати решки Тоцького, думаючи, як замочити Макса, i про пiдара думав також. Дамочка не переставала верещати.

– Я тебе в жопу оддрючу, а твiй фраер тебе ж i розпиляе!

Лiхтарi лiзуть в очi. Менi обридла ця парочка сраних мажорiв. Максу, видно, теж, а швидше ганджу покурити закортiло або по венi чорноi прогнати. Вiн наводить шмал на пару i кричить на всю Тарасiвську:

– Блядь, ану валiть звiдси!

Тут мене пробивае. Я кажу Максу:

– Макс, а ти знаеш щось про любов?

Кеглi Макса так торохнули, що почули на Троещинi.

– А ти шо, пiдар? – говорить вкрадливо Макс.

– Ти чо, охрiнiв. Я тобi про вищу любов втiраю! – я йому.

– Ну ти насрав, – вiдповiдае Макс i тягне руку за шмалом.

Менi робиться нiяково i смiшно. Ще валить снiг, сиро i така херня, що навiть у кiно не знайдеш. Тарантiно на вiдгул пiшов. Ага. Посцять.

– Мочи, що тягнеш. Я тiльки й жду, щоб ти своiми мiзками посрав!

І так пру на нього, а вiн стоiть, ворушить кеглями. Порожняк повний.

– А хто втiрав про любов! – завiвся по-новiй Макс.

– Ідiот, я тобi про любов братську. Про християнську говорив.

Макс якось обм'як, присiв навпочiпки, звiсивши руки зi шмалом на колiнах. Я схилився над ним в брунатних сутiнках, з дорогим запахом парфумiв та поту, що струменiли з цих двох.

– Ти чого брюлiк у Тоцького з пальцiв не зняв? – уже спокiйно запитав я.

– Я не вiдморозок, – тихо так, наче дитина, сказав вiн, i велетенськi його руки затремтiли на колiнах.

– Чистоi води, – гнув я свое.

Посипав сiрий як попiл снiг. Я сiв поруч з Максом. Разом ми подивилися на парочку.

– Що з ними робити? – заворушилися кеглi у головi Макса.

– Замочити.

Мужик зомлiв i повис на дамочцi.

– Нi. Ми iх вiдпустимо. Мама нiчого не говорила.

Я витягнув «берету».

– Слухай, Макс, на кой хер ми тягнемо цей ящик? – запитав я у нього.

– Мама ж, блiн, сказала… А ну розвернись сракою, – звернувся вiн до дамочки.

– Мама, недоумку, сказала про другий ящик, – видав я йому iстину в останнiй iнстанцii.

– Еге… – вiн продовжував вивчати зад дамочки.

– А ще Мама сказала, щоб я замочив тебе, – давив я свое.

– Ти в натурi?

– Куди натурнiше.

Макс заходився вивчати мужика.

– Ідiть на хер звiдси, – заревiв вiн бугаем на парочку.

– Стоять!

– Пиздуйте!

– Ти нариваешся!

– Нехай допоможуть збирати Тоцького!

– Да, тiльки разом! Да!

Ми четверо, розплилi у жовтку всiляких там пiдсвiток, почали запихати Тоцького до ящика. Цього разу все помiщалося, складалося нормально, тiльки ящик трохи промок i розвалився. Але чисто технiчна проблема викликала у мене обгрунтовану пiдозру. Я зупинився з шматком грудини Тоцького i глянув суворо на Макса.

– Макс…

– А?…

– Макс, – дипломатично почав я. – Ти, брат, не думай, що я знову наiжджаю на тебе…

– Ти стосовно пiдара? Забудь, старичок. Давай швидше упораемося…

– Який в хера пiдар! Скоро нас самих так виiбуть, що мiсця на срацi не знайдеш, де штопати.

– Ти чо?! А?

Я сiв прямо на жовтий снiг. Макс проти мене.

– Макс, скажи, де голова?

– Ти про шо… Лу? Я ж…

– Макс, – тихо почав я. – Де голова Тоцького?

Макс випнув губу, сплюнув через неi, подивився на гурт дiвчат у яскравих курточках, що пускали кольоровi кульки, сипали серпантином.

– Лу, а шо, скоро Новий рiк? Да?

– Ну да.

Парочка запихала останню ступню. Запихала баба, а мужик стояв на чотирьох i ригав.

– Макс, куди подiлася голова Тоцького?

– І правда, де?

– Ти ii забув, Макс.

Ми сiли i подивилися у темряву. Парочка тихцем пробиралася до свого «мерседеса». Макс навiв на них свою приправу.

– Е, народ, вiзитку, – виголосив Макс, провiв демонстративно коло дулом свого шпалера, чим викликав у мене неабияку пiдозру, що кеглi у нього зараз вишикувалися лише у зрозумiлому для нього порядку. – Пiднеси сюди. Давай. Давай! Хальт! Ги-ги!

Вiн дивився на жiнку, яка йшла до нього погойдуючись, вихиляючи неприродно стегнами. Якось Мама замочила одну таку, iстеричку. Макс, з виглядом кiногероя, взяв вiзитiвку i наказав мотати.

– Лу, вона менi не сподобалася, – сказав вiн.

– Так. Але ти певен, що тобi… – намагаючись надати голосу впевненостi, розпочав я, бо починав боятися, коли на Макса наповзала меланхолiя.

– Лу, скоро Новий рiк, а у нас нема тьоло

. Да? Треба було взяти ту. Ми могли б ii вiдтрахати. По черзi, ну, або разом. Вона тиха, зовсiм не кричала. – Макс засунув шпалер до кишенi.

– Еге ж, Макс. Але та, на хатi Тоцького, була непритомна. І…

– Слухай, у мене дуже багато грiхiв, – Макс провiв рукою у повiтрi, у мене похололо у шлунку.

– Еге ж…

– Я дрочив на Рiздво… – Макс почухмарив груди. – І таке iнше… Нам треба щось вирiшувати. Давай видзвонимо оту сучку з «мерса», вона ось навiть лишила вiзитку, i вiдсвяткуемо Новий рiк з нормальними бабами, а? Вона дала вiзитку.

– Розумiеш, брат, вiзитка тобi може не знадобитися, – вкотре потягнув балачку я i помалу почав витягувати люгера.

– До чого це ти?

– Треба щось вирiшувати, Макс.

Макс трухонув кеглями.

– До чого це ти? Невже мене замочиш?

Вiн подивився i нахабно роздявив гнилозубого рота. З нього смердiло тухлою рибою.

– А ти як думав, Макс, – сказав я йому, приставляючи люгер до скронi.

– Це менi за те, що я дрочив на Рiздво. – І Макс розплакався, прямо у велетенськi кулачила.

– Перестань, братан, усi ми так чи iнакше когось випередимо на фiнiшi, – сказав я i обiйняв Макса за плечi. – Я ще не вирiшив повнiстю.

– Да?

– Напевне ми сходимо в якийсь дуже крутий кабак, а потiм вирiшимо, – втiшав я Макса.

– У тебе паскудний характер, – вкотре здивував мене своiми розумовими здiбностями Макс. – У тебе паскудний характер! – Повторив вiн.

– Нi, я просто дiловий чоловiк. Поглянь, ми живемо серед людей. На вулицях капiталiзм. Розумiеш, Макс… – виправдовувався я.

Макс схлипнув, потягнувся до кишенi, але я мiцнiше притиснув люгер до скронi. Вiн спокiйно вiдвiв ствол.

– Спочатку кабак, потiм пiдемо до дiвчат, – вирiк вiн. Саме тiеi митi, коли я почав пресувати Макса, до мене почало доходити, що нам кранти.

– Макс, спочатку ми вiднесем Тоцького в безпечне мiсце, потiм вiзьмем ту бабу, i…

– Кльово, вона менi сподобалася… У неi на попцi наколка… Ти справжнiй брат, Лу. – І Макс уже був готовий розрюмсатися у велетенськi кулаки, як моя сутнiсть злетiла над сльотливою буденнiстю.

– Блiн, Макс, коли це ти на сраку почав говорити попка?!

– Ашо?

– Та-а-а.

Ми повiльно йшли вулицями, снiг то попускався, то сипав ще бiльшою стiною, чвакав пiд ногами манною кашею, i менi дедалi робилося сумно, незатишно, я вже до самоi Саксаганськоi i гадки не мав мочити Макса. Я метикував, куди лiпше запхнути Тоцького. Ми йшли, передаючи ящик один одному ледь не кожнi двадцять метрiв. З ящика таки прямо сюрчала кров, уже вигасла, подiбна на потухаюче полум'я. Штани у Макса вимокли, але вiн не звертав уваги, якось дивно згорбившись, ворушачи квадратною щелепою, а чорнi п'явки злиплого волосся падали на очi, що скляною радiстю дивилися на снiг. Там, де Горького перетинала Саксаганська, тягнучи голими нервами трамвайнi колii, ми зупинилися. Але як тiльки зупинилися, менi вiдразу нестерпно захотiлося здихатися Макса разом з Тоцьким. Нiчого не кажучи, я пiдхопив ящик i потягнув у чорну арку двору, вiднайшов контейнер i висипав усе туди. В ларку я купив кiлька пляшок запальноi сумiшi, вилив i пiдпалив. Вогонь хижо визвiрився в потемки, i я кiлька хвилин, якщо не бiльше, грiвся пiд його бурштиновим промiнням. Коли повернувся, то побачив зсутулену постать Макса, що самотньо сидiв на парканi. Мене знову охопив сум. І я чомусь подумав про ту дiвку, що лишилася на квартирi Тоцького, i що вона, напевне, мертва або лишиться довiку дебiлкою пiсля Максових зуботичин. Нехотя я побрiв до нього. І сказав:

– Вставай.

Макс не рухався, а з блаженством дивився на пульсуючi вени колiй, ворушив губами. Вiд нього дуже смердiло.

– А вона дiйсно кльова, – проказав вiн, наче заробив тiльки що мiльйон баксiв.

– Тодi ходiм, дебiле.

– У мене одяг забздьолихався, – видав вiн, не ображаючись на дебiла.

У цього придурка явно був передноворiчний настрiй. Тiльки-но я побачив Макса у такому станi, то мозок мiй шалено запрацював у зворотному напрямку. Макс вилупився на синю синтетичну ялинку. За вiтриною в коротких кожушках санта-клаусiв дефiлювали дiвчата з гарненькими литками. Дiвчатка були свiтленькими, як перший снiг. Вiд того не робилося веселiше. Пiд вiтринами я доскiпливо обдивився себе, Макс нюхнув кокаiну, повеселiшав i зараз нiс таку дуру:

– Треба купити ялинку. І ковпак Дiда Мороза. А ще мiшок для подарункiв…

– Ми туди покладем твою кралю, – не витерпiв я.

– Як?

– Шматками, якщо твоя ласка…

Макс задумався. Нарештi це мене розвеселило. Цей йолоп пнувся, аж посинiв, ворушачи кеглi, що я таке сказав. Виникла думка, щоб тут його i заганашити, але якийсь потаемний бiс усерединi пiдказував, що ще не час. Бiс був сивим, симпатичним, з очима… Блiн, це точно була дiвка, яку ми полишили у квартирi Тоцького. Менi зробилося весело. Макс продовжував втикати на ялинку. Я навiть про себе подумав, якi у нього м'якi та великi, майже як у школярки, вуха. За одним навiть пушок.

– Зараз повернуся, – сказав я йому. – Тiльки не тiкай. А то знайду i уб'ю.

Макс мов кiнь замахав го

овою.

На годиннику, бiлому i круглому як скляне око Мами, було близько дев'ятоi, коли ми пiдiйшли до малинового дому Тоцького. Мене щось утримувало. Чи те, що за своi кровнi я купив шмотки для Макса у шикарному бутику. Чи тому, що сум падлюче заповзав бiля цього дому. Я стовбичив i дивився, як спiвае мокрий снiг пiд шинами авто, не бачив людей, намагався зрозумiти, напевне, i зараз думав, напружено думав, хто нас вибрав, що ми такими зробилися, наче нiчого не iснувало, а заодно iснувало, тiльки так, як на гарному малюнку. Хто нас вибрав? Звiдки взятися таким думкам. Десь я вичитав в однiй газетцi, що вбивцi завжди пiддаються роздумам i меланхолii. Я читав тiльки комiкси, романи про велике кохання в м'якiй палiтурцi, любив порнуху i заробляв, як зароблялося. Що то за зв'яздуни краплями смоли лищали пiд лiхтарями, а вiд того в очах рябiло, навiть паморочило.

– І я собi куплю, – сказав вiн, поправивши санта-клаусiвського ковпака на головi.

– Не купиш, – недбало, навiть кволо вiдповiв я йому, а Макс продовжував дивитися з дитячою радiстю на «хаммери» та «мерседеси», наче на рiздвяну ялинку. Скрипнувши зубами, я потягнувся до люгера, але так нiчого i не зробив, продовжуючи дивитися на безмежну пащу асфальту, котра поглинала людей, машини, магазини. Я так нiчого i не зробив. Хоча бачив, як Макса заiдала нетерплячка. Трахатися чи померти? Гадаю, що проблеми нiякоi анi там, анi там не було.

На бiльмуватому i мокрому годиннику стрiлки показали дев'яту, ii вже тут немае, чомусь полегшено подумалося. І ткнув люгером Макса у ребра.

Менi так пекло голову наче я лежала на гладкiй рiнi, на березi моря, а теплi потоки повiтря пiдмивали пахвини. Лежала п'яна, сонна, а сонце розтоплювало мiзки в головi, i попрiч усю некомфортнiсть, я вiдчувала себе щасливою, як коли стоiш напередоднi чогось. Смiшно зiзнатися, але за своi дев'ятнадцять рокiв я лише раз вiдвiдала море. В Салонiках. Моя слабка пам'ять, тонка як плiва, а в зiрках зiниць мiцно сплетенi, мов лiани, руки, щупальцi виноградноi лози, замшевi грона хмар над горизонтом, нерухомi птахи, терпкий спустошливий запах моря, що невiд'емно пов'язаний з чимось бiльшим, нiж оргазм, де смак сперми на пiднебiннi нiчого не вирiшуе, а заодно вирiшуе все, як дотик шерехуватого чоловiчого язика на твоему клiторi. Так я почувала себе зараз, ще не розплющивши очей, не пiднявши голову. Менi видавалося, що я пiдiйму очi i побачу вгорi пульсуюче сонце. І як тодi, на простирадлi моря, я зведусь на лiктi, вип'ю ковток вина, i зробиться легко i спокiйно, наче хто в далекому вiдлуннi прожитого життя, в глибокiй пам'ятi незбагненного бавиться над вухом кришталевими дзвониками.

За секунду, супроводжену оглушливим шумом у вухах, я вже була на ногах. Спробувала сiсти, iз закритими очима. Мене повело вбiк. Зiпершись об щось тверде лiктем, я виблювала – раз, два, три. Нiчого нового. Але дiйсно нове висiло надi мною повiтряною парасолею, лягало легким шовком на плечi. Я вiдкрила очi, але нiчого того, на що сподiвалася, не побачила. Як зажди у життi. Позаду та попереду лежала тяжка темрява, просякнута кислим запахом. Я стояла на високому мосту, на свiжовиструганих дошках, що грали пiд неподатливими ступнями, внизу мельхiором вiдчаю протiкала рiчка. Там лежав пульсуючий, як нариваючий чиряк, вiдчай. Це була безнадiя швидкiсного поiзда, що мчав без зупинок, – куди очi дивляться у дурного машинiста. Але зараз у темрявi, з кислим капустяним запахом, на мене дихнуло пустотою початку. Розкидаючи предмети, дiставшись до вмикача, що блимав оком вампiра на стiнi, я увiмкнула свiтло.

І вiдразу повернулася в реальнiсть: стiни тютюнового кольору, малиновi пузатi крiсла, салатовi гардини, поля котрих обсипанi рiденькими ромашками, безлiч годинникiв, в обладунках з фальшивого золота. Нудьга на краю смертi чи життя, сам чорт не розбере. Інтер'ер нiчим не рiзнився вiд того, що творилося на бiлiй, як бiографiя президента, пiдлозi. Бiля стола, зi стрункими жiночими ногами, верх пошлятини, якось недбало, як загублена поспiхом пенсiонеркою капустина, лежала голова Тоцького. Моя ступня досить зручно вмостилася в калюжi кровi, що кольором зараз нагадувала «криваву мерi», яка простояла днiв зо три.

– Оце так да! – видавила я вголос i присiла на краечок крiсла. Шкiра приемно муркнула.

Я провела пальцями по головi i намацала велетенську, як рiг, гулю.

– О! Блiн. Невже я його вбила… Схоже на те… Ану, детка, заспокойся… Так… Давай зберемося, сонечко. Ось. Тодi запитуеться: хто тебе огрiв? І де решта Тоцького? Погуляти пiшла налiво? А з делiкатностi голову лишила менi…

Я дiстала жвачку i заходилася темпераментно жувати. Мене знудило, а я ще продовжувала ремигати, вибльовувати, ремигати, вибльовувати до тих пiр, доки не пiшла жовч, а коли висохла i слина, я подалася до ванноi. Вимила ноги. Замазала синця так-сяк тональним кремом. Одягнула своi старi джинси, светр. Набила речами сумку. Витягла на кухнi пляшку вiскi i вглушила цiлий стакан. Помахала головi Тоцького на прощання i вийшла в коридор

І тут-то менi зробилося страшно.

Не пройшло п'яти хвилин пiсля мого виходу у свiт, тобто коридор, а хмiль вилiтав iз швидкiстю випущеноi глупоти, як на свiтськiй вечiрцi серед багатих телепнiв. Я вже дiсталась до лiфта, коли вiдчинилися дверi i на порозi з'явилося усмiхнене щербате дiвчисько.

– Тьотя Фаннi, що з вами? Чому ви хитаетеся?

Я перевела подих. У головi гуло.

– Та це я так…

Дiвчисько шморгнуло носом:

– Нi, ви скрадаетеся, наче злодiй.

Довелося зупинитися. Миле беззубе створiння, у велетенських окулярах, десь на межi статевого дозрiвання i мочiння в лiжку.

– Нi, сонце, так треба.

– Треба?

Менi не обов'язково було зупинятися. Але я хилиталася. Стояла i витрiщалася на дiвчисько.

– Так.

Чудовисько з двома зубами замислилося, по-бiсiвськи блиснувши двома скельцями.

– А Тоцький теж грав, коли надзюрив пiд нашими дверима?

Дiвчисько по-дорослому насупило брови.

– Так. А зараз… Зараз менi треба йти…

– Нi.

– Як, дорогенька, нi?

– А ось так. Я закричу i покличу тата.

Мене хилитало i нудило, але я спромоглася, перед тим як ударити по кнопцi лiфта, видавити з себе:

– А чого це?

Маленьке гаденя зморщило носика.

– А тому, що менi так хочеться.

І тут мене якогось дiдька прорвало.

– Ах ти, маленька сучка, у тебе навiть менструацii немае!

Гаденя заступило менi дорогу. Зросту – пiдборiддям до плеча. Мене хилитнуло вбiк, а каблук, каблук пiдвернувся, i я боляче ударилася об пiдлогу колiном. Каша в головi струсонулася, пустивши з очей чорно-бiлi кола. Мiцна дiвчача п'ятiрня ухопила мене за комiр. Гаденя притягнуло мое обличчя до свого.

– Попiсяеш менi у ротика? – зашипiло воно смердючим киснем у прорiхи мiж зубами.

Тут я виблювала все, що випила, на ii мавп'яче личко. Воно витерлося одним махом, вiдчинило дверi i покликало тата. Все, я влипла.

Тато з'явився вiдразу. Куций чоловiк у спортивних штанях. З випнутими колiнами, банальним брезклим обличчям i в окулярах. Копiя свого чада. Вiн витрiщив очi i закричав:

– Хто ти така! Ага, я тебе знаю! Ти та шльондра Тоцького. Лiза! Лiза! Тут твою дитину згвалтували!

Хряпнули дверi, i на порiг виплила мама, невдала копiя обох перших.

Історiя моя проста. Нiчого розповiдати… Якщо довго не ходити манiвцями, то вона стосуеться лише мого скляного ока. Вся iсторiя мого життя, принаймнi про що хотiлося говорити, – це саме iсторiя мого скляного ока.

Виростала я в тихому провiнцiйному мiстечку в сiм'i вiйськових. Сама атмосфера припускала, що я нiяким чином не могла i мрiяти про нормальну свiтську кар'еру. Хоча нетесанiй, з червоним, налитим кров'ю обличчям дiвчинi, з широкими плечима, вузлуватими руками, нестерпним характером та сексуальнiстю, сильнiшою, нiж у африканського гiбона, робити було нiчого навiть i серед начищених чобiт та хакi. Тому десь у класi шостому в роздягальнi мене згвалтував сторож Бабенко. М'яко дуже сказано, а таки просто вiдпхав у всi дiрки. Менi сподобалося. Але сторожа посадили. Ця вся вовтузня навколо цього процесу за рiк-пiвтора набила моiй персонi досить сумнiвну цiну. Цiна у всьому вiдносна. Визначити ii з часом дедалi все тяжче, а життя, саме по собi, рiч неможлива, якщо ти заздалегiдь не визначив, що ти хочеш i що ти можеш. Хоча найпершим мужчиною був мiй батько. Озираючись назад, я можу з тверезою упевненiстю сказати, що мiй старий так i лишився единим i неповторним чоловiком, якого я любила. Я приймала всi його витребеньки прихильно, не чинила спротиву, лагiдно, як i належить коханцi. Батько був майстром у цiй справi. Матiр я не любила. Мати викликала у мене вiдчуття ненадiйностi. Їi пестощi нагадували рухи та пестощi лакованоi ляльки, завченi з дешевих бульварних романiв. Мене бридило, коли вона брала мене в лiжко i несла несусвiтню глупоту, скаржачись на батька i на свою знiвечену долю. Мати була красивою кретинкою, якоi свiт не бачив.

Пiсля школи я зi своiм коханцем подалася до столицi. Коханець мiй, Іван Калiстратенко, був на багато рокiв старшим вiд мене. Але справа не в тому, навiть через великий промiжок часу я згадую Івана, як найсвiтлiше у своему життi. Єдиний сукин син свого роду, що не дружив з головою, з навколишнiм, а зумiв прижитися. Був вiн нiвроку дужим. Служив у батька по господарськiй частинi. А до цього командував пiдроздiлом «Альфа». Десь там його i гепнуло по головi, не знаю точно, в якому мiсцi, бо вiн плутав, усе показував лису, мов гарбуз, голову з синiми, рожевими шрамами i все називав то Афганiстан, то Африку, то Чечню. Словом, ще той перець. З тодiшнього погляду мiсцевого мешканця, навiть i для мене, Іван видався б лихою людиною. Але, на противагу суспiльнiй думцi, вiн викликав у мене непiдробний захват, уперше за стiльки рокiв, пiсля того випадку у шкiльнiй роздягальнi. Вiд Івана вiяло замрiяним затишком, саме так. Це виходить так, як завжди, як на зло, не збуваються дитячi мрii, а ти не помираеш i продовжуеш жити. Тому у ньому була впевненiсть загнаного на бойню бика. Тож з першого разу вiн менi впав у око, i з того, без за

вих балачок, почалося. Я ж говорила: людинi варто зрозумiти, чого вона бажае, але треба неодмiнно знати, що це саме ii, решта до долi не мае нiякого вiдношення. Так трапилося зi мною. І я з задоволенням приймала те, що давало менi життя. Саме того дня я вирiшила, що це мое життя. Нехай без горизонтiв. Байдуже. Аби твое.

Іван навчав мене всього, що знав сам. Я разом з ним управлялася в стрiльбi, в боксi i джiу-джитсу та кунг-фу Це замiнило менi нудно-солодкi книжки про кохання, про вiрнiсть i таке-сяке, чим давно перебивалися моi однолiтки. Горизонт для мене був розчищений вiд цiеi похабенi, вiд котроi сходили з розуму, труiлися конячою дозою проносу провiнцiйнi шерепи. Та досить про це. Одного дня закiнчилося наше таемне райдужне iснування. Про нас, як завжди, в останню чергу довiдався батько. І ми вирiшили втiкати до столицi. Що швидко i виконали. Як наслiдок – батько мiй напився до зелених чортикiв, залiз на дах дев'ятиповерхiвки, прихопивши кулемет ротного i набоiв стiльки, що можна було б вiдстрiляти половину Африки, але смертю хоробрих лягли працiвники ЖЕКу, котрим збрело в голову, що мiй тато посягався на державне добро, ну а батечко сплутав iх iз зулусами.

Без особливого клопоту ми дiсталися до вокзалу, переночували на якiйсь квартирi, забитiй краденим шматтям i тарганами, майже у самому центрi. Ось так. Єдине, що виривалося з моеi протухлоi пам'ятi нудними iржавими вечорами… Малиновi будинки свiтанку. І я зрозумiла, що вже iншого життя не буде. Я прийняла мiсто як свое. Без тiеi репаноi селюкуватоi заздростi та ненавистi до того свiту, до якого не належала. Звична до будь-якоi роботи, я взялася за неi впевнено i хутко, мов давлячи мух набридливого сонячного дня. Іван не просиджував даром часу. Швидко розшукав однополчан. І за тиждень влаштувався тренером в одному закладi. Я тримала хазяйство i потроху обвикалася. Я говорила, що нiколи не розрiзняла життя столичне вiд провiнцiйного. Рiзниця була лише одна, але досить суттева. Видавалося, що в цьому мурашнику людям немае дiла одне до одного. Це бiльше нiж влаштовувало.

Через рiк народилася у нас дитина. Але померла через два мiсяцi. Ми ii схоронили. І жили далi. Тодi я почала малювати. Якiсь простi лiнii, квадрати, шматки залiзничних вокзалiв. Іван побачив i запитав, для чого це менi. Я сказала, що не знаю. Вiн уперше розсердився i сказав менi, щоб я зайнялася якимось дiлом, бо не вистачае грошей. Так столиця почала ставити знаки. Я вiдповiла Івану, що робити нiчого не вмiю, окрiм як битися i стрiляти. Так я стала тренером по бойовому мистецтву. У мене пiшли шаленi грошi. Окрiм того, я тричi на тиждень ходила на стрiльби. Так воно жилося, я трохи тужила за малям, але завагiтнiла знову. Народила у квiтнi. Але дитя народилося з плескатою головою, геть слiпе. Тому ми не довго сперечалися з Іваном, наказали його усипити. Іван i я були присутнi, – мало що чекати вiд людей. Залишити так, а воно мучитиметься, як курка зi скрученою головою. Убивав нашу дитину такий собi тип на прiзвисько доктор Штольц, що спецiалiзувався на абортах.

Аби не бажання мати дiтей, гибле i надокучливе, мов набряклий гнiйник над зубом, життя в столицi складалося б гладко. Але прийшла перебудова, i скоро ми лишилися без роботи. Іван заспокоював, говорив, що такi люди, як ми, не лишаються просто неба. А перед самим 1991 роком я отримала майстра спорту по стрiльбах i кандидата по боротьбi, хоча не бачила практичного застосування моiм здiбностям: iз колись заборонених цi види майстерностi вийшли на широкi люди, а вiдтак – ласий шматок дiстався знову тим, хто посiв цю територiю багато рокiв тому.

З того дня Іван почав сходити з дому. Іван зiйшов раптово, наче звiр, прикормлений домашнiм м'ясом, вирвався з клiтки i пiдтиснув вiд переляку куцого облiзлого хвоста. Вiн, як i кожен нормальний мужчина, запив. Я чекала на нього уперто i вiрно до сизого ранку, коли вiн приходив обiдраний, побитий i смердючий. Нiчого особливого, трагедii нiякоi не вiдбувалося – це було точним повторенням мого попереднього життя, за винятком одного: я була вiрною цiй людинi, я вiрила йому, бо iнакшого менi i не лишалося, але я й не думала про це; батька я ненавидiла, часом щиро бажаючи йому смертi. Мати блiдим згустком iнодi виникала на горизонтi, десь в породiллi, iнодi на святах. Тiнь минулого полишена майбутнього. Всього лише… Нiяких емоцiй. Емоцii входили у мене, коли я дивилася телевiзор або спостерiгала за людьми. То було бiльше особисте, але також вiддалене, як i мати.

Нiкого i нiчого за цей перiод не бажала i нiкого не хотiла бачити, як Івана. Це, видно, грамотнi люди називають коханням. Голодне i одноманiтне життя, з дикими припадками сексу, скаженими ударами пiд щелепу не змiнило мого ставлення до нього. Промiжок того часу для мене, без всякого сумнiву, можна назвати щасливим. Я тинялася вулицями, метикуючи, як виплутатися з халепи. Інодi я жебрачила, iнодi крала. Доводилося робити мiнети сцикливим студенткам в запiтнiлих окулярах. А одного разу, на якiйсь вечiрцi, пiд гучнi крики, я тр

халася з собакою. Полишена з дитинства нездорових емоцiй, я на все йшла легко, але не завжди це виходило. Головне, до того, як повертався Іван, я була на мiсцi i чекала на нього з вечерею. Так помалу вивчала людей i мiсто, бо далi тренувального залу та вiдвiдин кiна з Іваном не заходило. Воно i не було потрiбним. До людей, до мiста у мене теж не змiнилося ставлення.

Першого листопада, пам'ятаю той день, бо стояв густий i теплий туман, i менi нiчого не вдалося поцупити на ринку, нi нажебрачити, Іван прийшов додому тверезим. Вiн сидiв на крихiтнiй кухнi в нових вельветових штанях, курив, обсипаючи попiл на вихiднi червонi черевики. Менi подобалися його вихiднi черевики. На цератi лежали пакунки з продуктами. Вiн привiтався. Потiм поламав у попiльничцi сигарету. Ухмильнувся, фиркнув котом, поклав руки на стола, з великими гулями на кiсточках пальцiв. Вiн закинув голову, наче звiльняючись, а за вiкнами снував туман, у мене дерло за шкiрою, як завжди перед перемiнами. Таки не дарма про мене i тодi, i зараз говорять: стопроцентна безмозка дурепа. І коли я побачила його такого, з налитим упевненiстю поглядом, я зрозумiла, що можу зробити щось бiльше, незалежно вiд нього: нiхто не зупинить мене, окрiм Івана. Але от паскудне питання: для чого, якщо його не буде.

– Я думала, що ти завiв полюбовницю, – спокiйно сказала.

– Ну то й що з того?

Вiн усмiхнувся одним краем губ.

– Та нiчого.

– Тодi приготуй снiдати, – передихнув. – Я знайшов роботу. – Ще раз передихнув: – Дуже хорошу роботу.

Я не стала нiчого говорити, а почала збирати пакунки. Тодi вiн витягнув з кишенi рулончик стодоларових купюр.

– Бачиш?

– Так, – вiдповiла я, витягуючи сковорiдку. – Тобi як i завжди?

Вiн обiйняв мене не встаючи.

– Ти у мене молодець. Ти справжня жiнка, – вiн пiдштовхнув мене. – Ну йди вже геть. Готуй iсти. І сходи за червоним вином. Сьогоднi у нас свято.

Так я поверталася туди, звiдки вийшла, хоча б мимоволi та подумки. Свiт злиднiв вiдiйшов, як у кiно. Життя знову набрало свого справжнього кольору, як стиглi зимовi яблука. Іван знайшов роботу, вiдбиваючи на рингу нирки, зуби, печiнки, калiчачи, по чому прийдеться, недолугих боксерiв, ладних поживитися легким хлiбом. Іван проводив двобоi з кiкбоксингу на примiських дачах «нових», i не лише. За пiвроку ми мали затишну квартирку на Десятиннiй. Але мiй практичний розум оцiнював обстановку досить тверезо – людина, хоч i займаеться спортивними боями, не може за пiвроку мати квартиру в центрi мiста, досить дороге авто й обiдати та вечеряти в ресторанах. Не кажучи про довгоногих гламурних краль. На останне я не звертала уваги. Чи не говорила я вам, що була далеко не красуня?

Жiнка, яка говорить про подiбнi речi, нiчого не знае, до чого вона звертаеться, що вона бачить. Нiчого не треба бачити, окрiм мужчини, який з тобою. Моi прогулянки, спочатку десять на десять метрiв, над зеленою i шумною улоговиною, закiнчувалися кухнею або тренажерним залом. Але завжди я чекала на Івана. Наш спокiй, як того й очiкувалося, протривав зовсiм не довго. Але ми встигли побачити разом Кiпр, Сполученi Штати й Африку. Цей свiт нiчим не був лiпшим вiд нашого, але вiдрiзнявся тiею комфортнiстю, вiд котроi потерпали всi ми. Я так прагматично визначила, бо взяла досвiд звiдти.

Через пiвроку Івана привезла «швидка». Пiсля чого вiн бiльше нiколи не вставав. Натомiсть поiхала я. В цьому не було нiчого дивного, тим паче що на Заходi давно вже культивувався жiночий бокс. Це було набагато краще, анiж збирати ляльки, спостерiгати здалеку за дiтьми. Але мовчу, щоб не пробалакатися. Дiти i дiвчата зробилися моею справжньою бiдою. Знаете, як сонячного дня на березi озера чи рiчки ви натикаетеся на колючку. І весь ваш день – свинi пiд хвiст. Смерть мене лише цiкавила як засiб. Нiчого особливого, якщо одне не передуе iншому. Ну, нiчого в тому дивного нема. Дим розвiявся, свiтло мого сумлiння згасло назавжди.

Вже в сорок п'ять я виглядала на старезну бабу. Дiти з пiд'iзду кричали менi: «Карга», а ближчi, тобто сусiди, – «Мама». Життя проходило тихо та одноманiтно, нiчим воно не вiдрiзнялося вiд того провiнцiйного, заполошного життя. І в коротких прогулянках, чекаючи на Івана, я почала думати про смерть. Ця думка засiла залiзною скалкою у головi. Ну чого менi хотiлося? На свiт не закриеш очi. Якщо ти i страшна, як копчена вобла, але все ж таки жiнка. Іван давно перестав мною цiкавитися. Та i мене, чесно кажучи, вiн цiкавив зовсiм з iншого боку: я вже була немолода, я вже вiдчувала i розумiла набагато бiльше, нiж сам Іван. Вiд нього, вiд того, якого я кохала, не лишилося нiчого. Останнi два роки я бiльше думала, все аналiзувала. З думками про самогубство поселився страх. Страх не тiльки заставляе дiяти чи випробовувати волю, страх нас змушуе, зближае нас з тим, що називаеться осмислювати. Тому той, хто не боiться, той набитий дурень. Страхом можна захлинутися, як спермою давляться проститутки. Щось таке. Іван мене не цiкавив, мене вже цiкавила власна iсторiя, власне життя, що протiкало повз

Коли бачиш красиву людину, то вiдчуваеш страшну самотнiсть. Щось подiбне трапилося i з моiм життям.

Так пройшло ще пiвроку. Я почала тихенько попивати, задивлятися на жiнок. Чоловiки мене не цiкавили. Інодi я уявляла Івана з удавкою на шиi. Це нiчого не пояснювало, але я й не дошукувалася причини. Проте одного дня наткнулася на зошит з калiграфiчно виписаними лiтерами, цифрами: рiвень вологостi, вiтер, полiт кулi i все таке iнше. Чогось подiбного я чекала, але не так нахабно. У нього були секрети, у нього з'явилися гарнi жiнки, з гламурними обличчями, том-нi i продажнi, i iхня присутнiсть у життi мого чоловiка наповнювала мене упевненiстю, що все можна знищити або купити. Все, без винятку. Кожного дня я вiдправлялася на ринок, скуповувалася, вела розмови з продавцями, i столиця золотою пилюкою осiдала десь на днi моеi свiдомостi. Я нiколи не шукала свята. Я нюхала це життя, яким би воно падлючим не було.

Потiм, коли Івана знайшли з проламаною головою, живого, i мiзки мого чоловiка, аж до скорбного його кiнця, визирали на свiт, наче пiдрожевлений шматок голландського сиру, всупереч людськiй породi вiдчути страх, я зрозумiла, що можу дивитися на оточуюче холодно i спокiйно. Мiй чоловiк нарештi належав менi i був моiм чоловiком, а вiдтодi ще i моею власнiстю. Іван майже нiчого не говорив. Майже, бо те, що вiн лопотiв гостям i поодиноким людям, навряд чи можна назвати людською мовою.

В цьому випадку бiзнес закономiрно перейшов до мене. З тiеi пори, вiдколи на порозi нашого дому з'явилася людина, що швидше нагадувала пародiю на щось людське, радше тiнь весняного дня у передвечiр'я, – вiд того часу мене звали лише Мамою, i не iнакше. Вам спадало колись на думку, що все в життi ви робите не так? Усе до цього банально повторювалося – життя широке, витiкае начебто нiзвiдки, а щось сидить у головi уламком i не дае спокою, бо воно нiколи не вiдбувалося i нiколи не вiдбудеться. Проблеми виникають, коли дiйснiсть не всиджуеться у клiтинах вашого мозку, а уява досить поганий порадник.

Вiд смертi нудить, якщо ii бачиш часто. Спочатку це надихае, свiт вiдкриваеться, як ранньою весною, а потiм вивертае, несе, як пiсля похмiлля, – нiчого попереду не чекае. Мене часто запитують, що таке бiль, як ii вiдчувають тi, iншi. Я вiдповiдаю: це те, з чим ми проживаемо до самоi смертi. Думка про смерть висить нереально, i нiхто не вiрить, що може все в одну хвилину закiнчитися. Смерть полишена страху. Що за нею, то бiльше подiбне на сон. Нiякоi ради на те немае. Але все це сумнiвне…

Нам довелося продати квартиру. Лiкарi допалися до нашоi кровi смачнiше кiношних вампiрiв. Тому коли прийшов чоловiк звiдти i запропонував роботу я не довго зволiкала. Чоловiк, який прийшов до нас, був чемним, скромно одягненим, зi смаком, з м'якими рисами обличчя i сiрими жорсткими очима. Здаеться, вiн сказав: «У вас руки справжньоi акторки». Ось так вiн сказав. І менi це сподобалося. Якими були моi обов'язки? Мене влаштовували двiрничихою на мiсяць, два, три. Потiм приходила поштiвка, де калiграфiчно було виставлене число, час i мiсце. На вiдмiну вiд Івана, я нiколи не користувалася вогнепальною зброею. Для цього вистачало удавки, ножа, секатора. Я заходила, вiталася i вiдразу починала працювати, – виходило щось подiбне до танцю. Тому-то мене i прозвали Танцюючою Мамою. Я проробляла вiртуозне па, розворот, удар по венi. Удар ногою, i все закiнчувалося. За десять хвилин я була вже на iншому кiнцi мiста. Нiяких емоцiй, нiякоi лютi, – до одного випадку. Менi вибили око. Так менi вставили скляне. Одного разу малолiтнi вiдморозки побили мене до напiвсмертi у переходi i вiдтрахали туди, де було око. Я пролежала пiвроку в лiкарнi. За той час помер Іван. Вийшовши з лiкарнi, я знайшла цих покидькiв i повбивала. Так почала розпускатися в моiх грудях ненависть.

Але найцiкавiше те, що вiд того часу справи у мене пiшли дуже добре. Я завжди була невибагливою, але чи то розквiтла в менi ненависть, що розбудила пекучу снагу до життя, чи щось iнше штовхало мене, моi дii, моi думки в правильному руслi. Помалу я почала збирати свою команду, збирати архiви на впливових людей. Так помалу розростався мiй бiзнес. Отож так мене доля звела з Тоцьким.

Ми стовбичили перед рожевим будинком i не знали, що робити далi. Вiрнiше знали: найцiкавiше те, що та краля, яку Макс вiдiдрав у задницю, починала подобатися менi, i, що б я не думав, усе крутилося бiля неi. Тiльки нiхто не наважувався пiднятися нагору. І не те, щоб ми боялися. Зовсiм iнше, але думки моi зараз плавали повiльно, наче лiнивi риби. Тут до мене завiтала думка. Я глянув на Макса. Макс блаженно мружив очi на булькатий лiхтар у синiх смугах мокрого снiгу.

– Фiгова зима, – сказав я.

– Так, – згодився Макс. – У тому роцi була краща. Ми слухали з тобою Рамштайн i пихали кльовий гандж.

– Макс, пам'ятаеш, коли я тебе вперше привiв до Мами?

Макс задумався, закурив. Сплюнув. Ознака мислi – плюнути через губу.

– А скажи, на кой хер Мамi той ящик?

– Аби я знав… Стiй… – Я звiвся. Поправив во

ину – Нам потрiбний був iнший ящик. Це точно… Слухай, я розсипав там якесь барахло… З червоного ящика.

– Ну i?

Я знову задумався.

– Так. Я зiбрав те барахло i висипав у смiтник. У чорному пакетi. Да. Задача…

– Ну i хер з ним, – виголосив Макс.

Ми ще трохи посидiли.

– Ну ходiмо до твоеi пасii.

Ми рушили до входу. Пiдiймалися сходами.

– Слухай, а правда, що цей Тоцький був пiдаром? – запитав Макс.

– Не, – вiдповiв я. – Вiн любив нюхати тi мiсця, де вони сидiли або бздiли.

Макс зупинився.

– Гониш.

– Мама розповiдала.

Макс смачно харкнув.

– Ну казлiна, – тiльки й видав Макс.

І ми рушили нагору.

– Мамi потрiбнi картриджi, – сказав я.

– На кой хер. Мама ще хоче, щоб ти замочив мене, – спокiйно сказав Макс. – А ти як до цього. А?

Я зупинився, i вже чiтко вирiшив, що ми не дiйдемо до четвертого поверху, як я його спущу туди, куди спустив у чорному пакетi тi клятi картриджi. Ми пiдiймалися поверх за поверхом. Макс зупинився.

– Ти чув?

– Шо?

– Хтось верещав.

Ми налягли на ноги. На шостому поверсi ми побачили нашу дамочку зi спущеними штаньми, а тiтка i мужик тримали ii за руки. Пiд ii кiскою, з роздяпленим ротом, сукаючи нiжками, лежала очкаста прищава бецалка. І вона досить по-дорослому давала поради:

– Пiсяй повiльно. Чуеш? Повiльно…

Макса пiдкинуло.

– Е, виблядки, чим ви це в хуя займаетеся?! – закричав Макс.

Можу вас запевнити, кожний, хто бачив Макса, навряд чи захотiв би його поцiлувати. Всi трое зупинилися. Наша дамочка зорiентувалася i натягла штани. З усього видно, що вона нас не пам'ятала або пам'ять iй повiдбивало зовсiм. Макс i я стояли i нiчого не робили. Тiльки стояли, дивилися на запiнену сiмейку. Нарештi жiнка цього пiдара видала:

– Льоша, iди викликай мiлiцiю. – Спокiйно так сказала, наче попросилася похезати, ну, ви розумiете, трохи з нетерплячкою, трохи iз задоволенням. Я вiдразу, з першого погляду просiк, що за одна ця сiмейка. Кодло вiдморозкiв. Еге ж, тiльки Макс повiльно крутив кеглями. Пiт лiз Максу в очi, а вiн уже потягнувся до куртки, i я знав, чим це може закiнчитися.

Макс витяг пачку цигарок, точно Клiнт Іствуд, закурив, але отримав по писку вiд очкарика. Це, напевне, вирiшило все. Дiвка сидiла у кутку, притиснувши колiна до пiдборiддя. Половина обличчя у неi заплила. Дiвуля цокала зубами, наче трамвайним компостером. Я витяг люгер. Ця компашка, видно, погано розбиралася в людях.

– Ану завалили в кiмнату! – заверещав Макс. Старого вiн огрiв по горбу, той тiльки вякнув i на чотирьох поповз до кiмнати, матушку ухопив за патли, а мале щеня щирило кривi зуби, дряпалося i кусалося. Макс прихопив байстрюченя за ногу i поволiк до iхнього попелища. Про дiвулю Тоцького ми забули. А мене, чесно кажучи, перелякав чорний квадрат дверей. Такий був на Червоноармiйськiй, де ми з Максом чмурили бикiв, пили пиво i курили гандж. Ми сидiли обнявшись, ригали крiзь зуби, щоб чого доброго не показати, що ми не крутi пацани. Макс тодi проламав черепа якомусь лоху. І так ми познайомилися з Мамою, бо нагрянула мусорня i нас загребли в мавпятник. А там Мама походжала в розкiшнiй шкiрянцi. Писок бультер'ера. Червонопика, з одним оком. Глянула на мене i сказала: «Цей мiй!». Мене виволiкли за патли, а Макс завив скотиною. А я у вiдповiдь: «Без Макса – нiкуди!». Так ми стали працювати на Маму. Як тодi, так i зараз я глянув на вухо, м'ясисте i широке, з рудим жорстким волоссям, що стирчало урiзнобiч, мов японська iкебана. Вухо Макса мене дратувало. Повторюся – як тодi, так i зараз. Зараз це вухо дратувало мене ще бiльше, – я майже вирахував, як провидець, де я його грохну. А що це неминуче, сумнiву не було нiякого. Лише розiбратися в часi.

Отож я стояв перед дверима i таки дочекався знову на Макса. Ми сiли на порозi, обличчям до дверей Тоцького. Наскiльки я зрозумiв, у цiй рожевiй халупi була лише iхня квартира i квартира Тоцького. Не виключено, що Тоцький уподобував це гаденя. На iнших у нього не стояло, принаймнi так говорила Мама. Але думки у мене зав'язли у чомусь липкому. Я навiть помацав пальцями голову, i свою, i Макса. Ми закурили, а Макс натягнув на голову ковпак санта-клауса.

– Ти поняв? – почав говорити Макс, оглядаючи коридор i кралю, що затиснулася у кутку.

– Ти знову хочеш ii вiддерти, – спробував я налагодити контакт.

– Не-а, – вiдповiв Макс. – Тут нiчого не чути. – І вiн уже зiбрався йти, як мене несподiвано прорвало.

– Макс, а ти пам'ятаеш, як ми хотiли пограбувати банк?

– Ну да, то було покрутiте ганджу. Але ти пиздиш. Ми хотiли взяти зберкасу. О!

Я сплюнув, цього разу зi злiстю – Макс таки починав мене дiставати. Менi хотiлося говорити щось паскудне, потiм хороше, потiм знову нести всiляку капость. Менi хотiлося, аби Макс витягнув ганджу, ми б закурили, i вiн знову замрiяно, дебiлкувато, як завжди, аби тiльки без цього грьобаного ковпака, сказав би, ну, щось типу: «Пам'ятаеш, брат, як сосав Чапаев у всього двору, коли ми дiзналися, шо вiн пиздонув усю нашу заначку…» Але Макс метав своi кеглi у

евiдомому напрямку. Вiн встав, i я подався за ним, бубнячи в спину:

– Пам'ятаеш, Макс, як ми кнокали Люську…

Макс промовчав i досвiдченим оком забiгав кiмнатою.

– Ага. А воно того… – задумливо сказав вiн i поправив на головi ковпак. – Слухай, а хiба вона не того…

– Макс, точнiше.

– Ну, Лу, як сказати… Люсi… Ну… Того…

– Ти, блядь. Хотiв сказати, що Люсi жмур! – несподiвано заверещав я. – Що Люсi того! Люсi немае…

– Тiпа да… Але це було так давно, Лу. Нiхто ii i не трахнув.

– Так запам'ятай, Макс, що жмури не мають строку давностi, кретин довбаний! – закричав я i помахав люгером у нього перед носом.

– То таки точно була зберкаса, – Макс почав порпатися на поличках.

– Я трахав Люську, Макс, – вiдверто сказав я йому.

– Ага, – сказав на те Макс i потягнув з полички книжку. Це був якийсь Малахов, «Жизнь без паразитов».

– Кльово? – Макс простягнув книжку заголовком до булькатих окулярiв тата.

– Ну… – спробував говорити булькатий.

– Яке у тебе поганяло? – запитав у булькатого Макс, перелистуючи книжку.

– Що-о-о…

Макс зацiдив булькатого по окулярах. Окуляри переламалися пополам i зависли на носi.

– Ідiот! – заверещало гаденя на свого таточка. – Як тебе звати? Скажи, як тебе звати!

– Вiктор-е-е-е… Петрович… Ох… – Вiн отримав ще вiд Макса, i на цей раз виплюнув два зуби на паркет.

Це Максу сподобалося. І вiн усмалив булькатому лише по яйцях.

– То-то, – багатозначно сказав Макс i дiловитим проходяком пройшовся кiмнатою, продовжуючи листати книжку.

– Так ти з цим малохольним…

– Малаховим, – уточнив Вiктор Петрович, за що знову отримав по писку.

– Нокаут, – резюмувало гаденя.

– Не перебивати, ублюдок, – командно виголосив Макс. – Так от, паразит.

– Ну… Ну… – захлюпав розбитим носом голова сiмейства, рухами намагаючись щось роз'яснити Максу, але Макс зараз був у зенiтi свого зiркового часу.

– Блядь, Макс, облиш цього лоха. Вiн говорить про глисти, вошi i сьо-то, – обламав я його.

– Йобаний в рот, – заверещав Макс. – Це я глист?

І тут уже зарадити нiчим не можна було. Макс прожогом кинувся на кухню i повернувся звiдти з велетенським тесаком. Спочатку вiн вiдрiзав одне вухо Вiктора Петровича, потiм, коли цього йому видалося мало, вiн вiдхайдехав i друге. Мале гаденя лупало очиськами з-пiд окулярiв. Макс глянув якось дуже загадково на бецалку По-моему, у головi Макса кеглi перестали витарабанювати свiй звичний такт, а на порожне мiсце позлiталися мухи з усього мiста i влаштували гучну груповуху.

– Мала, вiн тебе трахав? – запитав вiн у неi, не звертаючи уваги на ii заюшеного татуся, що вив та скручувався закривавленим вужем на паркетi.

– Не-а… – в тон Максу вiдповiло гаденя.

– А хотiв?

– Вiн хитр-и-и-й, – протягнуло гаденя, примружило око i додало: – Я хотiла.

– А хочеш, щоб я тебе трахнув?

– Ага.

– У всi дiрки?

– Ага.

– От сученя, – дiловито звернувся до мене Макс. – Ну нiчого не попишеш. А ти пiди, кiнчай ту стару суку.

Менi язик свербить сказати Максу, що та стара сука нiчим не гiрша за тих мiшкiв з лайном, котрих Макс знiмав у гадючнику на Чоколiвцi й опростовував бiля смiттебакiв аж доти, доки ми з Мамою його не пригрiли. Виявилося, що дарма i на клопiт.

Тож пропозицiя Макса видалася менi не такою привабливою, як того менi i йому бажалося, тим паче, що у мене давно визрiв план, як його укокошити. Але на цей раз я випустив iнiцiативу з рук. Вибiр мiж меншим i ангелом був прозорим, як картинки на порнографii. Інакше втрата якостi – це для мене навiть не запах з каналiзацiйноi труби. От, бля, далася менi та каналiзацiйна труба. Парфум порiвняно з тим, що на мене чекало в туманному майбутньому. Але перш нiж грохнути одну з булькатих осiб, я вирiшив навiдатися до нашоi трахнутоi в задницю красунi. Тож я послав до бiса грьобаний романтизм Макса до цiеi особи. Менi треба теж перед новим дiлом розрядитися. Але потiм iнша думка наiхала на iншу. В головi катастрофа, блiн. Клятущi картриджi Тоцького, що я iх спустив до смiтника, не йшли з пам'ятi. Я повернувся до коридору. Наша красуня сидiла в незмiннiй позi, напустивши пiд себе калюжу. Я попросив у неi сигарету, закурив. Сигарета пахла шанеллю i приемно потрiскувала. Комусь дiстаються гарнi блядi; вона, напевне, навiть пiсля Макса рожева та пахуча. Але я сказав:

– Хорошо, детка, а що у нас там iз картриджами? – Я ще глибше затягнувся пахучим димом i ось таке видав: – Або ти менi зараз оповiстиш, що воно значить, або калюжа пiд тобою буде червона.

– Не-е-е-е знаю-ю, – проревла наша красуня.

З книжок i кiно я знав, що всi бандити сентиментальнi. А я був справжнiм бандитом.

– Гаразд, – сказав я. – Зараз я повернуся. Хочеш чогось випити?

Мамзель кивнула головою. Тодi я повернувся на кухню. Макс уже на всю дрючив раком мале гаденя. З усього було видно, що воно задоволене, бо хрюкало i пищало так, аж окуляри запiтнiли.

– Ну, ублюдок, що ти будеш потiм з нею робити?

Макс продовжував працювати над задницею гаденяти, не втрачаючи анi запалу, анi темпу.

– Замочу, а що ж iще.

– Блядь, куди ти iх усiх потiм подiваеш? А?!

У Макса разом з тестостероном запрацювали i нейрони.

– Спочатку накрути глушак. Ох, чорт, ну i дае ця сучка… Давай, давай, а там видно буде, моя блядюжечка…

Висновок напрошувався до банальностi тупий: я помiнявся мiзками з Максом. Зараз я був пухленьким екземпляром дебiла. По повному розряду, по повнiй програмi. Я накрутив глушак, пiшов до зали i прикiнчив ii матусю. У тата гiвно прямо перло з холошок.

– Фу…

Я порiшив i тата. Безiменну, вiдтрахану у задницю красуню я полишив на совiсть Макса. Хоча Макса прийдеться кiнчати разом або пiсля. Вiд такоi дилеми i перспективи розболiлася голова. Я повернувся до красунi.

– Хто убив Тоцького? – тiльки й того, що вона сказала. Менi перехотiлося ii убивати.

– Хм-м, напевне ти, – реготнув я. – Збирайся, для тебе вiднайдеться мiстечко потеплiше.

– Чорта з два. У мене мокрi штани.

– Да-а-а-м, – до мене мовби повертався здоровий глузд. – Колись, детка, менi снився сон…

– Слухай, – зовсiм спокiйно i рiвно, як у кiно, сказала вона. – Засунь своi iдiотськi прибабахи в жопу i пiди краще та принеси менi сухi штани.

Я шалено завертiв шарами. Єдине, що приходило менi на думку, то це сказати, що шкодую про ii задницю, що там побував хер Макса, а не мiй, ну, i то-сьо.

– Да-а-а, – тiльки i сказав я i подався назад.

Гаденя сидiло бiля газовоi плити зовсiм голе, але в незмiнних окулярах.

– Ну, ти на черзi? – видало воно. – В рота чи в задницю? Ну, як? Якого фiга мовчиш?!

Макс важко дихав i дивився на свою ялду.

– Макс, нам треба забиратися звiдси, – сказав я.

– Ти так думаеш?

– Угу…

Я сiв i закурив, кращого нiчого не придумав. Голе очкасте гаденя сидiло розставивши ноги i вертiло довгим язиком, як iгуана. Я знаю ще i не такi слова. Тодi я докурив цигарку, а потiм всадив iй кулю в одне iз зеньок. Вона лише трохи сповзла на бiк, здаеться, лiворуч.

– Звалюемо, Макс!

Коли ми вийшли, то примадонни не було на мiсцi, а стояла наша Мама. Це був фiнiш. І я не впiзнав свiту. Прийшов на пам'ять зелений лiхтар, фiолетовi стьобаки мокрого снiгу, запах пропарфумленоi сигарети… А про що думав Макс у санта-клаусiвському ковпаку, хрiн його знае.

Я нiколи б не згадав Зосю Слiсаренка, аби того дня до пiдземного, сизого вiд грiха переходу, що сходив людом, у плавленому як сирок мороцi, не пiдiйшла дiвчина i назвалася Фаннi Лiхтенштейн. І та ж Фаннi, дивлячись на мене… Але все по черзi, якщо в життi можливо щось розкласти, хоч i заднiм числом. Проте можу обмовитися, що Фаннi, в першi ж секунди нашого знайомства, досить елегантно заявила, що мокнула свого благовiрного… Ну, добре, ага, у цього мужика Зосi мiзкiв i совiстi було не бiльше, нiж у каналiзацiйного солiтера. Саме так. Одного часу вiн умудрився зажити славу народного цiлителя, так, що самому Кашпiровському – ховайся i вивертай рейтузи покiйноi тещi в пошуках сокровенного пенсiйного пожертвування у виглядi спадку. А ще до цього цей байстрюк умудрився тричi продати з прогнилим днищем «мерседес», двiчi за день обвiнчатися, сiсти на три роки, вийти через рiк i таке iнше. Останнiм вiнцем його творiння, його пихою, його гордiстю, котра покоiлась в слоiку з фiзiологiчним розчином у його останньому столичному помешканнi десь на Печерську – такiй хавирi, що вiд неi вiдмовилися б останнi покидьки з Хрещатика, була одна вельми дивна рiч… Трохи не до теми… Але таке бувае.

І що ж бовталося у тому фiзiологiчному розчинi? Це був велетенський, схожий на китайський огiрок, фалос одного киiвського професора. Що i як воно вiдбулося мiж професором естетики i Зосею Слiсаренком – невiдомо, але той факт, що тi заспиртованi причандали я бачив на власнi очi – вам доведеться лише розвести руками, повiрити на слово, як справжньому аферисту. Інодi вiн страждав, тобто Зося, коли виголошував пiдшофе промови над достоiнствами професора, стражденного, треба сказати, бо потiм, як я дiзнався вiд тiеi ж Фаннi, старигана на даху «Плази» згвалтувало четверо мажорних покидькiв, а потiм пустили у дальнiй полiт над вечiрнiм Киевом. І таке бувае. Я iх теж знав. Кокс зближував нас бiльше, нiж будь-якi розмови про спасiння душi i всiлякий такий непотрiб, коли справа зав'язана на вживаннi наркотикiв, капосних таемних звичках, грi в карти, бiльярд i шахи. А також всiляких неприпустимих для цивiлiзованоi та культурноi людини статевих позашлюбних дослiдах. І таке бувае. Навiть зi святими на початку iхнього мученицького життя. Життя неповторне – це вже точно, якщо вляпався у гiвно, то довiку звiдти не вилiзеш. Як менi сказав один поважний добродiй: це до богохульства не мае нiякого вiдношення. Час такий. Та й не таке бувае. Загалом на кожного виблядка знайдеться виправдання, бо досвiд пiдказуе, що у кожного на той свiт, якщо вiн iснуе, своя перепустка. Набожнi ми всi заднiм числом. Тож про моi уподобання, пристрастi Зосi, чотирьох мажорних покидькiв можна розводити всiляку психологiчну байду, але часу у мене обмаль: платня за квартиру, за газ, за свi

ло, а ще в моiй краiнi нiяк не виберуть президента. І в самого мене непруха пiд назвою «криза середнього вiку». В карти не фартило, в шахи – народ отупiв до того, що окрiм американки не хотiв грати. Цим та дрiбною спекуляцiею я i перебивався. А з цими мажорами та убiенним професором, Бог його вiдае. Ото, певно, iм у школi не давали дiвчата, а вони до сухого дрочили на власну сестру, маму, тата, дядька, на всю рiдню до двадцятого колiна. Принаймнi з Зосею складалося достеменно так. І не таке бува. Бувае ще гiрше. Можливо, з вашою допомогою ми дiйдемо до цього, до того, що погано, а що добре. Власне, мене цiкавило тодi одне: коли бiльше верещав сам професор. Що вiн думав: чи був зачудований останнiм польотом над мiстом; а може, радiв, коли позбувався свого окаянного вiдростка.

Одного прекрасного квiтневого дня, коли вирiшувати було зовсiм нiчого, нiчого не лишилося, що б мене тримало на цьому свiтi: дружина зiйшлася з пузатим торговцем гонконгiвських кондомiв, ну, знаете, з усiлякими штучками, пiсля чого ваша партнерша чи ваш партнер набирав подоби гофрованого пожежного шланга; вiдтарабанивши у божевiльнi пiвроку, зробивши хибний вибiр мiж соляними донецькими копальнями, я попластував у дорогу. Користь змахувала на перше. Правда, була ще одна пропозицiя – попрацювати мiсiонером серед людоiдiв десь у Африцi. Вiд чого я гречно вiдмовився… А перед цим мене обiбрала остання моя коханка, з крутим задком, мiцними бiлими зубами, з темпераментом рiзницькоi кобили, такоi брехливоi та звабливоi стерви ще свiт не бачив. Інтелектуалам завжди не таланило з жiнками. В коханнi так, а от з жiнками… Кохання, що мастурбацiя, воно невагоме, тож чiпляеться або за мереживнi трусики, або за прищавий зад якогось пiдара.

Тож я стояв на перонi, залитому свiтлим бурштиновим днем, дiстав пачку цигарок, вiдкрив, побачив, що вона порожня, i заплакав. На днi падлючоi моеi iстоти билася рваними хвостами думка, кiнцi якоi не вдавалося звести докупи. Тож, ага, я сiв на електричку i, закутавшись у тепле квiтневе сонечко, подався до Фастова. А можливо, це був не Фастiв, а щось iнше. Час – складна штука. Фiлософськi дефiнiцii тут навiть не до сраки. Я iхав до Зосi, котрий працював у будинку для розумово вiдсталих культпрацiвником. Зося туди влаштувався пiд проводом пана Шифутовича, який обтирав пороги всiляких спiлок, що видавали гранди, але у Зосi вийшли проблеми з законом, i його досить нахабно i беззаконно вiдправили без транзиту до славного Фастова. У того Шифутовича я виграв у карти i пiд п'яну лавочку борг той простив. Так воно i вийшло. Один дзвоник вирiшив бiльше, нiж богомiльна матiнка Зосi, Клавдiя Мартинiвна, яка пророкувала майбутне, ворожачи на свинячих тельбухах, за що ii турнули з комунiстичноi партii, бо пан з горкому, який по зiрках мав ще прожити шiсть життiв пересiчного свинопаса, дав дуба прямо на тринадцятилiтнiй проститутцi. Скандалу зчинилося, не приведи Господи. Людина завжди вiрить у те, що неможливе. І таке бувае.

Я гадав заскочити Зосю за його улюбленим заняттям, але, виявилося, це не так просто. Ви помiтили, що з добрими знайомими це не так просто. Вiчно пiдсунуть свиню. Отож, замiсть того, щоб вичитувати лекцiю покiйному члену убiенного професора, Зося посилено зайнявся освоюванням теренiв новоi професii.

Що менi не подобалося тодi в провiнцiйних мiстах, так це небо. Бачили коли-небудь щось подiбне? Небо в отих закапелках, хоче чи то висратися на вас, чи то в гiршому випадку вiддрючити. Такого точно не бувае, але враження, шановнi, саме таке. Але того дня небо було голубим до непристойностi. Небо нiжно протiкало моiми зiницями, лоскотало нiздрi. Хорошого це нiчого не вiщувало. Всi провiнцiйнi мiстечка полишенi запахiв, окрiм одного – це притухлий запах незмiнностi свiту. Що недалеко од вiчностi. Люди дряпаються купою жирних i ледачих павукiв. Перелаштування свiту навiть не спало iм у голову, iхнiй горизонт, круглий як обижло банки, вирiвнюе iх до мрiйливостi, латентного збоченства, всiляких потаемних i приемних хвилин, якi оманливо заводять столичних авантюристiв до мiсцевого витверезника, а в лiпшому випадку до трупарнi. Але мрiйливiсть, одна лише думка про провiнцiйних мешканцiв доводила мене до солодкого стовбняка. Ага, також вiдсутнi були i звуки. Тож, пiдходячи до зеленоi огорожi притулку, я вiдчув себе некомфортно, i до слуху мого долинув досить стрункий рiй голосiв. Значить, про буколiчний настрiй годi було й думати. Краще б такого не було. Ага… Але ставати членом Грiнпiсу менi аж нiяк не усмiхалося. Крiзь полудневу сонячну мряку менi згадалися мiлiцейськi фуражки, з непоборним законом у зубах, як кiстка у голодного пса. Значить, так: я з шаленими обертами набирав статусу бродяги, з минулим, не вельми приемним для пересiчного обивателя, що справно вiддавав голоси на виборах, як проносник кал у вбиральнi.

Це було враження. Незабутне, майже як вихолощений сонячний полудень провiнцiйного мiстечка. Бiла кульбаба розквiтлих морель i вишень. І монументальна постать Зосi, який обрубком лiвоi руки керу

ав хором ангелiв, що або зiйшли з розуму або поперепивалися. Не iнакше. Хор жiнок-iмбiцилiв, iз стриженими головами, в куцих запраних халатах, в рейтузах по колiно, з начосом, рiвно в три ряди – однi вище, iншi нижче, – витягували чи то народну пiсню, чи то псалом, iмiтуючи згибiлу святiсть. Тут-таки я дiйсно зрозумiв, що розкол у лавах духовних вiдбувся, i саме запроданцi спокусилися ще раз вкусити вiд райських кущiв. Еге, подумав я, треба давити на ходулi. Давалося взнаки православно-католицьке виховання, тобто – тьма i темiнь, а то – анi те, анi се. Проте, як i кожен чесний аматор проти закону, iз Всевишнiм я не намагався вступати в полемiку. Та коли перед лице мое попала обширяна, обдовбана фiзiономiя Зосi, iз заплющеними очима, з обрубаною колись власноруч за картярськi борги рукою, моя роз'ятрена свiдомiсть попередила мене, що краще лишитися i насолодитися дiйством. Хотiлося жерти. А до музики я був тупуватим. Тут уже нiчого не попишеш. Неприемностi кориснi, навiть бiльше, нiж насолода, очевидно, тому, що насолоди в чистому виглядi не бувае. Хiба коли дрочиш у тринадцятирiчному вiцi. Добре: мухи в морду летять, вода в унiтазi булькае, а тато маму наярюе за тонкою комунальською перегородкою. Що тут говорити. Га? Проте продовжуеш слухати i бачиш сам себе: я стою на мосту, i передi мною вiдкриваеться священна пустота мiста. Я не бачу очима, але передi мною лежать квартали, присипанi бiлим попелом надii, а хмари осiдають на вулицi так, наче янголи, i янголи не такi, що ламають крила на злетi, тi, котрi падають i сиплються на землю i розповзаються многолико, всюдисуще, стискаючи кволе серце площ i кварталiв. Це було, колись було. Вiтер нiчого не говорить, i пси часу п'ють з очей калюж, як хижi грифони, викльовуючи все, що тримало в часi незаплямовану чистоту мiста, як дiра страждань, нiчого не варта. Так вiдкриваеться нiщо, заповнене кимось. А потiм усе плавиться як на глянсованiй картинцi. І приходить вона, але я чомусь вимовляю не ii iм'я. Як туга за втраченим раем. Як туга очiкуваного, коли воно приходить мигдалевим розчаруванням, що витирае зiр, запахи, звуки, бажання. Ось так. Це не подих вiчностi. Це вже ворота чогось, де навряд чи щось i комусь розпiзнати. Зелена троянда розпускаеться десятками кольорiв. Я закриваю очi. І реальнiсть тицяе дулю.

Зося дивився на мене своiми булькатими водянистими очима пропащого злодюги, з таким виглядом, наче програв у карти самому чорту; наче хотiв прозирити, що я зжер кiлька рокiв тому на Рiздво. Його куца фiгура, з маленькими iграшковими руками, затягнута у вилинялий пiджак, звiдки виглядали куцi нiжки, похитувалася в такт спiву його вихованок-хористок. Здорова рука у Зосi пiднялася у привiтаннi, а потiм обвисла, нiби хтось невидимий перебив одним махом тяжкою чавунною кочергою. Сонце червоним нiмбом блимало у нього за головою. Анi йому, анi менi нiчого сказати.

– Здоров, – видобув нарештi я; i тут вiд залишку паскудного кокаiну у мене з носа пiшла кров, i я вiдчув шалений голод. І втратив свiдомiсть.

– Я ж говорив тобi, старий, що краса врятуе свiт? А? А ти, сучий потрух, мене не слухав. Наркота на голодний шлунок дiе дуже шкiдливо… І ще одне… Або ти йдеш до кiнця, або ти зригуеш… Манько, Шпулько, несiть його до харчоблоку, – його сизi бульки зависли двома кульками над моiм обличчям, i в них плавали рештки якогось нам з ним незрозумiлого свiту, за який я, Алекс Вовк, хотiв, навдивовижу, учепитися.

– А ти здохнеш вiд прищавого банального передозу, – сказав я йому на те i вирубився. Час припинив накручувати мiзки. Було темно i приемно. І я вже радiв, що нарештi дав дуба, але приемне приходить, як уже зазначалося, не так часто. Цього-то я i боявся найбiльше. Витрахана iлюзiя може iснувати в чиiйсь гиблiй божевiльнiй уявi. Такого не зародиться навiть у цих дебiлок, що несли мене, як кiношного Нiбелунга, великим квiтневим садом, з покаряченими п'ятдесятилiтнiми яблунями, грушами та вишнями. Хор зiскаженiлих ангелiв припинився. Все було б здорово, аби тiльки людина навчилася змiнювати, як амеба, там, лапи, як ящiрка хвiст, або дрочила, як гiбон, без усякоi там фантазii та кайфу. І я знову вiд'iхав, наостанок зловивши своiми камерами чесанi рейтузи та стриженi черепки дебiлок.

За три днi серед буколiчних корiв, що смачно ляпали кiзяками перед самим носом, ревли у вiдкрите вiкно, менi видалося, нiби я пролежав так довго, що срака моя стала подiбною до пральноi дошки, а днi булькали i лiпились у моiх мiзках, як нiчне провiнцiйне небо. Повз мене пропливала фантасмагорична iстота, видно, рiдкiсна викопна рептилiя часiв неолiту, але я пiднiмав голову i бачив перед собою Зосю з рожевим херувимським обличчям. Усе б тiп-топ, аби не одна особливiсть, яку я з пекучим жаром намагався вiдкинути, а вона поверталася в банальний спосiб, i моi нейрони, що висукувалися з соплями на груди, пiдтверджували iстотно щось таке, що сам чорт не добере. Я бачив червонi, просвiченi палаючi очi, i амнезiя майбутнього захоплювала мене. Зося. Потiм якийсь грьобаний мiст десь у столицi

І знову несправжнiй Зося. Його як хто вирiзав з глянцьованого часопису, що побував на пожежi i його витягла чиясь кмiтлива рука, мов той раритетний експонат. Видно, я вже тодi побачив свое майбутне. Кажуть, на п'ятому десятку таке бувае. Воно бувае i ранiше, i завжди, але не завжди ти розумiеш, що за хренотень залазить тобi в довбешку.

Гудiння золотого джмеля в мармеладi рожевого неба виявилося роздовбаним кукурузником. Вже з тиждень я мешкаю серед неповноцiнних дiтей мажорних батькiв, що скидають iх сюди, наче старiюча повiя викиднiв до смiттевого бака. Останнього, третього ранку я кволо пiдвiв голову, i бiлi анфiлади колишньоi келii вирвали моi легенi булькаючим кашлем. Кашель булькав у грудях, знову пiднiмалася температура i таке-сяке. І головне, Зося.

Вiд одного покидька iнший покидьок не чекае нiчого хорошого. Це закон, хоч неписаний, але такий же мiцний, як i всi затвердженi конституцiйними судами, в глянцевих обкладинках. Але з тiею рiзницею, що коли ти потрапляеш у бiду, то всi виблядки скопом кидаються тобi допомагати, щоб потiм одним рипом загнати до ями. Таким був Зося, i нiчого вiд нього було чекати. Але на цей раз вiн дуже потiшив мое вiдсутне себелюбство: хвороба, грошовий крах, уже не кажучи про сiмейне життя, якого насправдi не iснувало. Можливо, Зося – це те, що було не найкращим у моему життi, але коли звалюешся до ями, то тебе повинен звiдти хтось-таки витягти, хоча б навiть i той, хто штурхонув тебе туди. Чимось в бiографii ми були подiбними iз Зосею, як би нам обом того хотiлося чи нi.

Обидва з порядних сiмей, наскiльки чиновники держустанов можуть претендувати на поряднiсть. Ми були набитими ледацюгами i нiчого не вмiли робити. Рiзниця мiж нами – двадцять рокiв. Нудьга, вседозволенiсть перед законом, вiдносна, – завжди це дае приемний вибiр чимчикувати в будь-якому напрямку. Здаеться, нас якось ще тодi називали, ага, золота молодь. І таке колись було. Ми вибрали вулицю. Нiчого фiгового. На свiй iдiотизм у кожного своя цiна, так говорив Зося. Ось вiн сидить у червоному шезлонгу з написом «Кока-кола», тасуе для проформи колоду карт i вирiкае:

– Вулиця – це те, де немае солодкоi нудьги за минулим, за майбутнiм, де просте розумiння, як любов, зникае в суспiльнiй трiскотнi про хлiб насущний. Ми маемо прекрасний сурогат – секс. А це вже цивiлiзацiя…

Зося сидить серед десятка охламонiв з тонкими шиями, витонченими жiночими пальцями, i вони дивляться на нього, як на божество. Вiн найперший катала в столицi. Вiн обкатував синкiв мiнiстрiв, генсекiв разом з iхнiми виблядками. Вiн сидить i пророцтвуе, але не знае, що цьому скоро настане край.

– Вулиця якраз те, де люди знають, як жити, а живуть так, як вимагае вiд них розумiння слiпоти наступного дня…

Через тиждень Зося програеться в пух, залiзе в борги, знову програеться. І тодi в екзальтацii, щоб не звертатися до свого впливового тата, вижлуктить три пляшки горiлки, зажере пачкою етамiналу i при свiдках чесного катрану вiдрубае кисть лiвоi руки.

– Вулиця – це безлiч перспектив, що сходяться i розходяться, сплiтаючись вузлом на вашiй горлянцi…

Я завжди знав, що коли ти нiчого не тямиш у музицi, то не фiг сiдати за пiанiно. І тут немае нiякоi анi моралi, анi романтики. Напевне, це i трапилося iз Зосею, зi мною i моiм поколiнням. Але i це б не було правдою. Ми прийшли на вулицю, як на великий атракцiон. Нам невiдома була надiя, щоб виживати. Ми були приживалами на вулицях столицi, а тому швидко ii окупували. Бо ми були розумними, сильними, молодими.

Нинi ми оглухлi i слiпi, як кроти, що iх водою повиганяли iз темних затишних дiр. Ось так, якщо ви щось зрозумiли з усього цього. І таке бувае.

Пiсля того випадку, з власноруч вiдрубаною рукою, трохи поваландавшись серед професiйних катал, Зося, у якого мораль розв'язалася, як шнурок на черевику, ще в утробi дорогоi матусi, кинувся освоювати новий бiзнес. У сенсi – нi фiга не робити, отримувати грошi i трахати молоденьких дiвчаток. У своему родi, Зося був педофiлом. Якщо вiрити лiкарям з дурдомiв, де ми якось iз Зосею навперемiнки поперебували. Але iз Зосею була своя хронiка. Тупiсть щодо моралi. Кiнець i мораль не дружать. Але вiн не був полишений романтики. Зося любив музику. Особливо класичну. Бетховен, Бах, Моцарт там. Ну, звiсно, i шансон. Зося навiть писав вiршi. Паскуднi, але вiршi. Щось про сонце, квiтки та кохання. Для дванадцяти– чи тринадцятилiтнiх сцикух. Цього вистачало. Вiн ще малював. Писав картини. Такi ж невиразнi, як i сам. Досить бiдово торгував польською бiжутерiею, сколотив капiтал. У тата виклянчив дачу пiд майстерню i влаштував щось подiбне, як i в цiй богадiльнi, за винятком того, що командував вiн цiлим полком прищавих дiвиць. Там-то вiн i знюхався з Тоцьким та Фармагеем, тобто пiд час удосконалення творчих сил та педагогiчноi дiяльностi. Останнiй благополучно почив у вiцi сорока п'яти рокiв вiд проривноi виразки. Перебудова розкручувалася на всi сто, Фармагей справно, на всi сто, торгував iконами, антикварною рухляддю, картинами – Саврасовими,

Шишкiними, ну, усiм тим мотлохом, що знову почав входити в моду, який «новi» розвiшували по кухнях та туалетах. Навiть не несмак, а моральний дебiлiзм якийсь. Справа тут не у Фармагеi, вiн-то якраз був мужиком нiчого, без всiляких вiдхилень. Навiть не у Зосi, що на той час присiв круто на наркоту i вирулити йому швидше, судилося на тому свiтi. Я тодi перебивався з хлiба на воду, якщо зважити на те, що я обкатував у карти товстосраких партiйних бонзiв. Їв iз золота чорну iкорку з такими людьми, що прямо ого-го i що нинi вже iсторiя. Тодi-то я вперше почув про якогось Тоцького. Останне, що я чув про цю паскудь, що вiн намагався поправити своi грошовi справи, пiдторговуючи жмурами в Таiландi пiсля нещодавньоi катастрофи, видаючи фальшивi посвiдчення, не безкоштовно, звiсно, родичам убiенних. А Зося, охерiвши вiд наркоти, зовсiм здраво, як на думку його молокососного оточення, виношував план убивства президента. Смiх та й годi. Зося, у порiвняннi з цими фраерами, був лише дебiлом з претензiями.

Нарештi я очухався вiд сну зовсiм. Зося сидiв бiля мене, трохи лiворуч, нiжно, по-дитячому усмiхаючись. У прочинене вiкно банально летiв яблуневий квiт. І спiв. Це звучав якийсь релiгiйний гiмн. Гiмн лунав урочисто, але не так, як у церквах, не так, як велична пiсня духу; спiв пiдiймався сталактитовими стовпами догори й осипався вниз з нiагарським гуркотом, пiдiймаючи хвилю притлумленоi, як виття собаки, пристрастi.

– Чуеш? – Зося пiдняв руку, трохи повернув обличчя до вiкна, винувато усмiхнувся, обтрушуючи налиплий квiт з губ. – Це моi янголятка…

– Здурiв ти, Зось, чи шо?

– А якi вони солоденькi, моi янголятка, – не слухаючи, базiкав Зося.

Мене знудило, але не вiд смутного здогаду. Просто ця паскудь, доки я хворiв, перiодично наширювала мене морфiном. Я векав у кутку, стоячи на чотирьох, а Зосю вже несло. А я ригав. Та ось Зося заглух. І надовго. Лунав божевiльний хор i мое бекання. Потiм вiн став i простягнув менi слоiка з молоком.

– Випий, це теж моi янголятка. Дуже допомагае, – сказав вiн.

У вiдповiдь я тiльки векнув, пустивши зеленого дракона на волю. Людина швидше повiрить в iснування чорта, нiж янгола. Такi ми вже вродилися.

Перше, що прийшло менi в голову сидячи бiля широкоi сiроi труби смiттепроводу, думка про сукню. Яскраву i бiлу, з червоним, зеленим, синiм по полю. Полегшити душу можна на смiтнику. Нiчого особливого. І нiчого нового. Спочатку я лежала в коридорi i вже нi про що не думала. Спочатку, вiдколи побачила цих двох гоблiнiв, я зрадiла: хоч якi не якi захисники або свiдки. Та не тут-то було. Потiм навкарачки перебралася до смiтника. Виблювала. Напевне, я туди тiльки й добиралася, аби поблювати. У задницi пекло, мовби туди влучила новорiчна шутиха. Я подивилася у крихiтне вiконце. Зеленi лiхтарi ослiпили мене. Бридка липка сльота. І якого мене понесло до смiтника. Напевне, напiвсвiдомо хочеться повернутися звiдти, звiдки ми вийшли. Чорт, цi зеленi лiхтарi. Я знову уперто почала думати про сукню. Нiчого особливого не сталося. Нiчого. Навiть голова Тоцького не з'являлася, нiякого тобi спiвчуття, а я ж не зла, iй-богу, не маю зла, хоча зi мною всi так паскудно поводилися. Навiть сам Бог. Та з ним-то якось розберемося. Його не видно, та й чи це все його робота, а не купи двоногих паскудiв. Знову виблювала. Попорпалася у сумочцi. Знайшла зжовану хустинку, колись бiлоснiжну, упаковку презервативiв. Косметичка вiдсутня. Життя черговий раз мене нагнуло. Ткнулася було до лiфта, та облишила. Зайшла вона, Мама. Я ii знала. Я почала, нiчого кращого, дурепа, не знайшла, як молитися. Мама понюхала своею бульдожачою харею повiтря i пiшла. Гавкнули дверi. Було холодно, але довелося зняти чобiтки i спускатися через чорний хiд, схiдцями. Я хлюпала носом, ляпала босими ногами по голому бетону. Нагорi загвалтувало, щось гуркнуло, тупо так, десь на шостому поверсi. Ну i чорт з ними, з поверхами. Тоцький мертвий, слава тобi боже. Тьху, що менi в голову лiзе. А мiж ногами пожежа. І помочитися, i потрахатися водне. Отой, якого звали Лу, трохи лiпше. Боже, скiльки я вже не була з мужиком, справжнiм мужиком. Та пiшли б вони всi… Тоцький мене заставляв i менi заставляв лизати тим маленьким сучкам. Інакше у нього не виходило. А Клавка трахала його дiлдо в сраку. І, блядь, вiн хрюкав як свиня, пускав соплi вiд задоволення. А менi лизати. Чому ти мене, Господи, так караеш. От свинство, лак на нiгтях облуплюеться з кожним кроком. Але швидше, сонечко, золотце, кицюню, воруши своiми лапками, бо нам не ходити бiльше.

На вулицi вийшло лiпше, анiж менi видавалося: волого, прохолодно i чисто. Зеленi лiхтарi, риплять дверi у пiдсобцi для двiрникiв. Тхне смiттям. І картриджi. Тю ти! Влiзе таке в голову. Одягнути чобiтки i марш на таксi. Пару баксiв, усього пару баксiв. І чого, якого дiдька не йдуть картриджi з голови. Каблуки пiдламуються.

– Куди, кицю?

– В центр. До людей.

– Де ти iх знайдеш?

– Де немае, там i треба шукати, любчику. Серед козлiв!

Жовте авто, мигаючи зеленими бульками, вичавлююч

воду з снiгу, пiрнуло у нiч.

Яскрава осiнь. Але я вже нiчого не бачу. Тож думаю, якщо вам обридло дрочити десь-iнде, то необхiдно змiнити позицiю. Або дрочiть в iншому мiсцi. Тут скоро пройде полотнищами, щiльними i безпросвiтними, сезон дощiв: прогалини мiж домами залле жовтим, навiчно поховавши твоi страхи, i окупить все програне, до дна.

Зося пускався берега повiльно, як тi тайванськi капелюшки водою пiсля смертельного, як люмiнесцентне свiтло, тайфуну. Цей недоносок поселився поруч, занiсши сморiд наркоти i божевiлля. Зранку вiн хрипiв та кашляв вiд ломок. Потiм, пiдiгрiвшись, розминався на Дульцi, вайлуватiй, з одвислими коров'ячими боками олiгофренцi.

– Головне, старичок, вона не читае книжок, – говорив вiн, пiдсовуючи менi коробку морфiю, справжню мрiю столичного наркошi. – Совiти не були пуританами. Це була справжня елiта. Тiльки вибранi, лише вибранi мали право на трах. А що вибранiсть? Грошi. Ось це маленьке дебiлкувате створiннячко – мрiя. Воно окрiм кукурудзяноi чи манноi кашi не потребуе нiчого.

– Зося, по-моему ти мене з кимось сплутав. – Нудна хвиля, моторошна i приемна хвиля приходу вiддiляла мене все далi, як човен вiдносить буря. Зося виникав, кумедно вимахуючи ручками на горизонтi. Несподiвано вiн зробився реальним, як прозора паперова калька.

– Ти повинен мене зрозумiти, Алекс. Ти повинен розумiти рiзницю у вiцi, дорогий, – Зося багатостраждально закотив пiд лоба очi. – Я втомився. Я старiю. Ти ще у своему вiцi не знаеш, що таке печiнка i як довго вiдшукувати член в штанях, щоб його устромити в дiрку, яка вiд тебе ще, на всi земнi капостi, ховаеться за непробивний фiнансовий мур.

– По-моему, ти забув уже, де знаходиться твоя, – я не знайшов нiчого кращого, як вiдповiсти саме так.

– Слушно, – Зося постукав зiгнутим пальцем по черепку. – Розумiеш, все знаходиться тут. Всi проблеми.

Голка занишпорила у пошуках вени. Зiгнулася, поповзла назад, знову захiд. Нарештi Зося жаско видихнув. І продовжив:

– Добра доза морфiну перетворюе тебе або на надчуттевий апарат, або навпаки. Це навпаки трапилося зi мною. Весь мiй життевий досвiд викристалiзувався за допомогою опiатiв.

– Угу… – Я вже був у станi логiчного дебiлiзму але спромiгся його дiстати. – Ну а як дiвчатка? Куди ти iх подiнеш?

– Я скоро повернуся. Повернуся переможцем i iменинником, – виголосив Зося.

– На твое сiмдесятилiття, Зося, я подарую тобi упаковку наймодернiших памперсiв.

– Це що авангард, Алекс?

– Блiн, ти дiйсно зробився старим. Це зараз називаеться модерном.

– Куди-куди…

– Зося, з педофiла ти перетворився на старого торчка, – резонно заявив я.

– А що толку з цих сцикавок. За рiк-два цицьки iхнi обвиснуть, очi вилиняють, шкiру роз'iсть целюлiт, а п'яти порепаються, як висохла глина. А тут… Тут мрiя…

Ось так ми розважалися. Інодi Зося вiдволiкався на своi лiкарськi обов'язки, пiсля чого трупарня закладу поповнювалася, – це я чув на слух, по виску незмащених металевих, стального кольору дверях. Якось вiн завiв:

– Ти пам'ятаеш Фармагея?

– Того самого… – кволо потягнув я, видивляючись дiру у своiй свiдомостi.

Дощi лили четвертий день, перетворивши на острiв у багнi наш притулок. У такi години Зося любив залiзти на тепле горище i дивитися осклiлим водянистим поглядом на шпиль католицького собору, зовсiм як кiт. Тодi Зося робився романтичним, i новонабута посадкова усмiшка та цукрове задоволення зникали з його обличчя.

– Так. Того. Ну славний малий. Але вiн допускаеться помилок. Фармагей полюбляе мажорних бабiв. Породистих, як англiйськi кобили. Ти не знаеш, що його тримало з Тоцьким? Тоцький ще той хват. Вище десяти рокiв не брав. Що за прелесть. Дiвчатка i хлопчики семи-десяти рокiв. Сама невиннiсть, безпораднiсть. Вiдкритi ротики, губки, простягнутi ручки. І тут… Ти закон життя, ти вчитель, ти все. Нiколи себе не вiдчував Богом, Алекс? Ну, хоча б його помiчником. Нiчого поганого, то лише уява, уява.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить