Маленька книга люке. Секрети найщасливiших людей свiту
Мiк Вiкiнг

Щастя не мае кордонiв. Не важливо, де ти мешкаеш, щастя – не територiя, а стан душi.

Ключi до нього захованi у всьому свiтi… Саме це доводить у своiй новiй книжцi Мiк Вiкiнг, засновник Інституту дослiдження щастя

в Копенгагенi. Подорожуючи свiтом, вiн розкривае секрети найщасливiших людей. Кожна краiна мае свiй рецепт, головне – знайти його складовi. Дiлячись порадами вiд щасливчикiв з усiх куточкiв Землi, автор аналiзуе, що впливае на формування феномену щастя: вiд приготування вечерi чи теревенiв iз сусiдами до життевих прiоритетiв.

Ця книжка – путiвник, що допоможе вiдшукати радiсть та гармонiю в повсякденному життi…

Мiк Вiкiнг

Маленька книга люке. Секрети найщасливiших людей свiту

Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля»

2018

ISBN 978-617-12-5256-1 (fb2)

Жодну з частин цього видання не можна копiювати або вiдтворювати в будь-якiй формi без письмового дозволу видавництва

Електронна версiя зроблена за виданням:

УДК 304

ББК 60.5(4Дан)

В43

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London

The author has asserted his moral rights

All rights reserved

Перекладено за виданням:

Wiking M. The Little Book of Lykke. Secrets of the World’s Happiest People / Meik Wiking. – London : Penguin Life, 2017. – 288 p.

Переклад з англiйськоi Ірини Ємельяновоi

Дизайн книжки Hampton Associates

ISBN 978-617-12-5045-1

ISBN 978-0-241-30201-9 (англ.)

© Meik Wiking, 2017

© Hemiro Ltd, видання украiнською мовою, 2018

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», переклад i художне оформлення, 2018

Роздiл перший. Пошуки скарбiв

– Задля чого ми все це робимо, Семе?

– У свiтi е дещо хороше, мiстере Фродо, за що варто боротися.

Гемiнгвей, як i Толкiн, колись написав, що свiт – це чудове мiсце, за яке треба боротися. Нинi значно частiше можна помiтити боротьбу, нiж оте дещо хороше або чудове. Легше помiтити сiре небо, запнуте важкими хмарами, а от щоб побачити те добре, що iснуе в нашому свiтi, нам усiм певно мiрою треба стати Семвайзом Вiдважним (ну, може, хiба що з менш волохатими ногами).

Одна моя подруга Рита виросла в Латвii у радянськi часи. Звичайно, це був не Мордор, але на той час цю краiну сковували страх i недовiра. То була доба, коли вiкна запинали щiльними шторами, а в суспiльствi панували пiдозра, дефiцит i скрута. Інодi iз В’етнаму привозили вантажiвками банани, i тодi вся родина моеi подруги, не знаючи, коли наступного разу трапиться така нагода, купувала бананiв стiльки, скiльки могла собi дозволити та скiльки могли нести всi разом.

Потiм гуртом чекали, поки банани достигнуть, бо iх продавали ще зеленими i не iстiвними. Банани ставили в темне примiщення, аби тi швидше дозрiли. Спостерiгати за тим, як зеленi плоди перетворюються на жовтi, було справжнiм дивом у свiтi, що всуцiль був сiрим.

У життi маленькоi Рити було лише три кольори: чорний, сiрий i брунатний. Одного разу ii тато вирiшив це змiнити й узяв ii на пошуки скарбiв по всьому мiсту: вони шукали в довкiллi барви, красу й добро.

Ця книга мае таку саму мету: взяти читача на пошуки скарбiв, спонукати знайти щастя й добро навколо нас, показати iх людям i поширити по всьому свiту. Книги – це чудовий спосiб передавати думки. Моя попередня книга «Маленька книга хюге» розповiдала свiту про данський спосiб бути щасливим щодня. Книга заохочувала читачiв зосередитися на простих задоволеннях у нашому повсякденнi, i вже вiд першого дня виходу книги до мене надходила сила-силенна добрих вiдгукiв з усiх кiнцiв свiту.

Один лист був вiд Сари, яка працюе вчителькою п’ятирiчних дiтей у Великiй Британii. Вона вже давно цiкавилася психiчним здоров’ям дiтей та впливом вiдчуття щастя на iхнi навчальнi здiбностi. «Я прочитала вашу книгу й вирiшила запровадити хюге у своему класi», – писала Сара. Учителька розповiла, як дiти пускали кольоровi лiхтарики, разом обiдали на перервах i дiлилися iжею, запалювали свiчки та розповiдали iсторii. «Ми навiть вмикали вiдео з YouTube, де горiло вогнище в камiнi, i проектували його на великий екран, щоб у класi була затишнiша атмосфера. Це добре надихало i дiтей, i вчителiв пiсля рiздвяних свят довгими зимовими вечорами, якi деколи здаються такими нудними. Менi завжди було цiкаво, чи можливо вимiряти задоволення життям i його вплив на добробут дiтей, i я зрозумiла, що цi довiрливi, усмiхненi обличчя i е справжнiм мiрилом!»

Саме в цьому й полягае моя робота як виконавчого директора Інституту дослiдження щастя в Копенгагенi: зрозумiти, вимiряти й генерувати щастя. У нашому iнститутi ми вивчаемо причини та вплив людського щастя i працюемо для того, щоб полiпшити якiсть життя людей в усьому свiтi.

Моя робота дала менi можливiсть спiлкуватися з людьми з будь-якого куточка планети: вiд мера Копенгагена до мексиканця-продавця вуличноi iжi, вiд iндiйського рикшi до мiнiстра щастя в Об’еднаних Араб

ьких Емiратах. Я зрозумiв двi речi. Насамперед ми можемо бути данцями, мексиканцями, iндусами, арабами чи мати будь-яку iншу нацiональнiсть, але найголовнiше те, що всi ми – люди. Ми не настiльки вiдрiзняемось одне вiд одного, як здаеться. Бажання тих, хто живе в Копенгагенi, такi самi, як i в тих, хто мешкае у Гвадалахарi. Мрii мешканцiв Нью-Йорка, Делi та Дубаiв зорiентованi на той самий маяк – на щастя. Слово «люке» (Lykke) перекладаеться з данськоi як «щастя». Якщо ви iспанець, для вас воно звучатиме як felicidad, для нiмця – Glu..ck, для француза – bonheur. І не важливо, як ви його назвете, бо захопливi розповiдi на перервах у школi однаково запалюватимуть щасливi посмiшки, де б ви не жили.

Декiлька рокiв тому я катався на лижах iз друзями в Італii. Наприкiнцi дня ми насолоджувалися сонцем i кавою на балконi нашого будиночка. Тодi хтось iз нас згадав, що в холодильнику ще лишилася пiца. «Хiба це не щастя? Та це ж воно i е!» – вигукнув я. І так вважав не тiльки я. Хоча ми i приiхали з рiзних краiн: Данii, Індii, США – проте всi вiдчували, що дiлити iжу з друзями, насолоджуватися теплом березневого сонця, споглядати красу заснiжених гiр – це i е те, що ми називаемо щастям. Народженi на рiзних континентах, вихованi в рiзних культурах, ми розмовляли рiзними мовами, але вiдчували те саме – щастя.

У значно ширших наукових масштабах це якраз i е тi данi, якi використовуються для визначення щастя. Що ж спiльного мають щасливi люди? Якi спiльнi показники щастя у людей iз Данii, Індii та Америки? У сферi здоров’я ми проводимо подiбнi дослiдження вже багато рокiв: наприклад, якi спiльнi показники здоров’я i життя у людей, яким от-от виповниться сто рокiв? Завдяки таким дослiдженням ми знаемо, що алкоголь, тютюн, фiзичнi навантаження та спосiб харчування впливають на тривалiсть життя.

В Інститутi дослiдження щастя ми застосовуемо тi самi методи для з’ясування, що е важливим для щастя, задоволення життям i високоi якостi життя.

А тепер дозвольте познайомити вас iз мiстом, де розташований Інститут дослiдження щастя, i столицею щастя – Копенгагеном.

Данiя: у чому суперсила щастя?

У Копенгагенi четверта пополуднi. Вулицi заповненi велосипедистами, люди полишають офiси, щоб забрати дiтей зi школи.

Мами й тата, якi перебувають в оплачуванiй декретнiй вiдпустцi, котять вiзочки з дiтьми вздовж набережноi. У чистих водах затоки купаються студенти. Вони безтурботнi, бо не лише здобувають безкоштовну вищу освiту, а ще й кожного мiсяця уряд сплачуе iм стипендiю – 590 фунтiв «чистими». У Данii все вiдбуваеться поволi та без метушнi. Ну, гаразд, майже без метушнi. Чотири роки тому один потяг приiхав на станцiю призначення iз п’ятихвилинною затримкою. Кожен пасажир отримав листа вiд прем’ер-мiнiстра з вибаченням i як компенсацiю – дизайнерський стiлець на власний вибiр.

Із такими заголовками, якими ряснiють медiа впродовж останнiх десяти рокiв, неважко уявити Данiю краiною-утопiею.

Треба одразу прояснити одну рiч: я великий фанат Данii i як дослiдник щастя, i як громадянин цiеi краiни. Коли я спостерiгаю, як семирiчнi дiти спокiйно катаються на велосипедах мiстом, то усмiхаюся. Коли я бачу, що батьки можуть без нагляду залишити своiх маленьких дiтей у вiзочку спати бiля кав’ярнi та не хвилюватися за них, я усмiхаюся. Коли я дивлюся, як люди залюбки купаються у чистiй водi внутрiшньоi затоки Копенгагена, я усмiхаюся.

Як на мене, це не дивина, що мирна краiна, де дiе безкоштовна едина система охорони здоров’я, де дiти можуть навчатися в унiверситетах, незалежно вiд статкiв батькiв, де маленькi дiвчатка можуть уявити себе прем’ер-мiнiстром, названа найщасливiшою державою у свiтi, згiдно з Мiжнародним оглядом питання щастя, проведеним пiд егiдою ООН.

Чи означае це, що данське суспiльство – iдеальне? Нi. Чи вважаю я, що Данiя створила непоганi умови для своiх громадян та вiдносно високий рiвень якостi життя та щастя? Так. Я знаю, що торiк Японiя посiла перше мiсце у свiтi за найдовшою тривалiстю життя, але це не означае, що кожна людина в цiй краiнi доживае до 83,7 року.

Данiя вже вкотре посiдае перше мiсце серед держав свiту як найщасливiша краiна, але дуже важливо пам’ятати, що цей рейтинг базуеться на середнiх показниках. Наприклад, за останнiм Мiжнародним оглядом питання щастя середнiй показник щастя данцiв становить 7,5 за шкалою вiд 0 до 10.

Також це означае, що якщо деякi речi працюють бездоганно, то е дещо, «що прогнило в Данському королiвствi». У рейтингах щастя скандинавськi краiни посiдають найвищi щаблi – але нi данцi, нi норвежцi, нi шведи не мають монополii в цiй сферi.

Проживши певний час у Данii, я зрозумiв: якщо ми вчимося у скандинавiв усього, що стосуеться якостi життя, то так само можемо почерпнути цi знання у кожного народу свiту. Ключi вiд щастя захованi по всiй землi, i наше завдання – зiбрати iх.

Якщо зазирнути до звiту з Мiжнародного огляду питання щастя, то можна побачити, що мiж найщасливiшими i найнещаснiшими краiн

ми iснуе чотирибальний розрив. Три пункти з чотирьох пояснюють шiсть факторiв: причетнiсть або почуття спiльностi, грошi, здоров’я, свобода, довiра й доброзичливiсть. Кожному з цих факторiв у книжцi присвячено окремий роздiл, де ми дослiджуватимемо, чому цi чинники впливають на добробут, вiзьмемо уроки щастя людей з усього свiту, розкриемо способи, як самим можна стати щасливими, – i врештi вирiшимо, яким чином скласти пазли, аби створити карту скарбiв щастя.

У межах однiеi краiни спостерiгаеться 80%-ва рiзниця мiж щасливими i нещасними. Іншими словами, можна зустрiти як дуже щасливих данцiв, так i вельми нещасних. Так само можна знайти дуже щасливих i вельми нещасних мешканцiв Того. Звiсно, одна рiч – це продиктованi зовнiшнi умови та принципи полiтики в краiнi, i зовсiм iнша – наша поведiнка i власний погляд на життя.

Отже, яким е спiльний знаменник для найщасливiших людей на планетi? Чого ми навчимося, якщо уважно подивимося на найщасливiшi краiни свiту? Що ми можемо зробити, аби самим почуватися щасливiшими? Це питання, на якi дае вiдповiдi, власне, ця книга: тут розкриваються секрети найщасливiших народiв та погляди на добро, яке iснуе у свiтi. Тож гайда разом на пошуки скарбiв!

Роздiл другий. Як вимiрюеться щастя?

Уранцi 9 листопада 2016 року я прокинувся о п’ятiй ранку вiд сигналу тривоги, який лунав по всьому готелю, де я зупинився. Готель був розташований у центрi Парижа, куди я прибув, аби дати низку iнтерв’ю. Це були днi першоi рiчницi терористичного нападу, якого зазнало мiсто.

Бiля входу в будiвлю зiбралися гостi, усi заспанi та в бiлих готельних халатах. О 5:30 готель перевiрили i нам дозволили повернутися, але я вже й на думцi не мав знову вкластися спати. Органiзм накачався адреналiном, а оскiльки я щойно повернувся з Африки, то мiй внутрiшнiй годинник випереджав мiсцевий час на сiм годин. Я вирiшив, що треба попрацювати, i полiз у валiзу по ноутбук. Саме тодi я й побачив, що залишив свiй новенький комп’ютер у лiтаку (завжди перевiряйте кишенi на сидiннi попереду!). І резервноi копii перших роздiлiв цiеi книги не було на жодних iнших носiях, крiм загубленого ноутбука.

Засмучений i втомлений, я сердився сам на себе. Я подумав, що, може, хорошi новини бодай трохи розрадять мене. На той час у США вже завершився пiдрахунок голосiв на президентських виборах, i менi здалося, що було б чудово почути про першу жiнку-президента в iсторii. Отже, я увiмкнув новини.

Того дня у мене було заплановано вiсiм iнтерв’ю поспiль. Вiсiм журналiстiв, якi, найiмовiрнiше, обов’язково запитають: «От ви вивчаете щастя. А наскiльки ви самi почуваетеся щасливим?»

Наскiльки я почувався щасливим? Чи можливо якось обчислити почуття? І як можна обчислити щастя?

Упродовж десятилiть свiт мав единий спосiб вимiрювання щастя. Уявiть, що двi подруги зустрiлися пiсля того, як не бачилися багато рокiв. «Як справи?» – запитуе одна у другоi. «Я заробляю 40 800 евро на рiк», – вiдповiдае та. За традицiею саме так ми звикли вимiрювати наш добробут. Звикли, що грошi дорiвнюють щастю. Однак це не единий показник нашого щастя.

На жаль, саме так ми й оцiнювали свiй рiвень щастя в минулому, сприймаючи дохiд як замiнник щастя, добробуту i рiвня життя. Показник ВВП на душу населення ми вважали оцiнкою розвитку народу. Однiею з причин цього е те, що дохiд – нацiональний чи iндивiдуальний – показник об’ективний. А щастя – нi. Щастя суб’ективне.

Наведу найперше запитання, яке я чую, коли розповiдаю, що Інститут дослiдження щастя намагаеться вимiряти рiвень щастя:

«Як же ви можете вимiряти щастя? Це ж так суб’ективно!»

Так-так, звичайно, щастя – дуже суб’ективне почуття. І воно таким i мае бути. Як на мене, це взагалi не питання. Для моiх дослiджень важливо те, як ви вiдчуваете свое життя. Саме це мае значення. Думаю, лише ви можете розсудити, щасливi ви чи нi. Те, як ви почуваетеся, i е нашим новим мiрилом. А вже потiм я намагаюся збагнути, чому саме ви так почуваетеся. Якщо ви щасливiшi, нiж ваш сусiд, у якого бiльший будинок, крута машина й iдеальна дружина, – за нашими мiрками ви той, хто робить усе правильно.

Працювати iз суб’ективними показниками доволi важко, але можливо. Ми постiйно цим займаемося, коли йдеться про стрес, тривогу, депресiю, якi теж е суб’ективними явищами. Зрештою, тут може йтися лише про те, як ми, окремi особистостi, сприймаемо наше життя.

Для рiзних людей щастя означае цiлком рiзнi речi. У вас може бути одне уявлення про те, що таке щастя, а в мене геть iнше. Просто зараз пiд словом «щастя» ми розумiемо зовсiм рiзне, що, з науковоi точки зору, доволi ускладнюе роботу над питанням. Отже, найперше, що нам потрiбно зробити, – чiтко визначити складники щастя.

Наприклад, якщо нам потрiбно дiзнатися, як саме працюе економiка, ми розглядатимемо такi показники, як: ВВП, коефiцiенти росту, кредитнi ставки, рiвень безробiття. І кожен показник дае нам додаткову iнформацiю про стан економiки в цiлому. Так само ми працюемо й зi щастям. Це узаг

льнене поняття, збiрний термiн. Ми розбиваемо його на компоненти i вивчаемо кожен окремо. А тепер повернiмося до ранкових подiй у Парижi. Наскiльки щасливим я почувався?

Якщо взяти моi почуття тiеi конкретноi митi, то я сердився на себе за те, що загубив ноутбук. Я був утомлений i засмучений тим, що американцям доведеться пережити чотири нелегкi роки. Коротко кажучи, я був сердитий, утомлений i засмучений. Щасливий? Не дуже. І зовсiм не такий щасливий, як тодi, коли ми сидiли на залитому сонцем балконi в Альпах, поiдаючи залишки пiци з друзями. З iншого боку, половина мого рекламного туру з презентацiею книги вже минула, i я мав можливiсть говорити з людьми про свою роботу, про щастя, тож загалом доля була до мене дуже прихильною.

Три вимiри щастя

Для дослiдження щастя насамперед необхiдно зрозумiти вiдмiннiсть мiж сьогочасним вiдчуттям щасливостi та почуттям щастя загалом. Цi два стани ми називаемо вiдповiдно афективний (емоцiйний) i когнiтивний (сприймальний, пiзнавальний) вимiри.

Афективний – гедонiстичний – вимiр вивчае емоцii людей у повсякденному життi. Згадайте-но, примiром, учорашнiй день. Як ви почувалися: пригнiченими, сумними, стривоженими, схвильованими? Чи смiялися ви? Чи почувалися щасливими? Чи вiдчували, що вас люблять?

Щоб дати когнiтивну оцiнку, людинi необхiдно замислитися над своiм життям i оцiнити його. Чи задоволенi ви життям? Наскiльки ви загалом почуваетеся щасливими? Помiркуйте, яке у вас могло б бути найкраще життя. А яке – найгiрше? Як ви гадаете, в якiй точцi мiж цими двома «пунктами» ви перебуваете зараз? Що для вас включае поняття «найкраще життя»: багатство i славу чи перебування вдома, щоб дати дiтям домашню освiту? Особисто я вважаю цi двi мрii рiвнозначними. Коли йдеться про оцiнку щастя, важливим е те, чи маете ви мрiю та чи вiдчуваете, що живете так, як мрiете.

Звичайно, афективний i когнiтивний вимiри пов’язанi мiж собою i певною мiрою накладаються один на одного. Якщо кожен ваш день наповнений позитивними емоцiями, то бiльш iмовiрно, що ви й загалом почуватиметеся щасливiшою людиною. Але так само ми можемо почуватися досить кепсько зранку, проте водночас вiдчувати, що загалом у нас чудове життя.

Менi доведеться трохи ускладнити розповiдь i презентувати вам третiй вимiр, який називаеться «евдемонiзм». Це давньогрецьке слово, яке означае «щастя». Цей вимiр базуеться на аристотелiвському визначеннi щастя. Аристотель щасливим уважав змiстовне й цiлеспрямоване життя. У цiй книзi я здебiльшого говоритиму про загальне щастя – щастя в когнiтивному вимiрi – та про людей, якi вважають свое життя чудовим. Проте ми також поговоримо i про щоденний настрiй та про вiдчуття i наявнiсть мети в життi.

Пiсля розгляду всiх трьох вимiрiв в Інститутi дослiдження щастя ми зазвичай починаемо слiдкувати за людьми. Не переслiдувати, не шпигувати, а дослiджувати iхне життя з науковоi точки зору.

Ми спостерiгаемо за великими групами людей упродовж тривалого перiоду та вiдзначаемо, як змiни в iхньому життi впливають на вiдчуття щастя. Якщо спостерiгати за вами i ще десятьма тисячами iнших людей, то за десять рокiв рано чи пiзно в кожного вiдбуваються значнi змiни, якi дуже впливають на вiдчуття щастя чи нещастя. Хтось прихиляеться до когось, хтось ухиляеться, хтось приходить у наше життя, а хтось iз нього йде, когось пiдвищили, когось звiльнили, хтось переiхав жити до столицi, хтось утiк за мiсто, хтось розбив iншому серце, а хтось страждае через розбите серце. За десять рокiв гарантовано трапляються i злети, i падiння, ми стаемо свiдками перемог i втрат. Питання полягае в тому, яким чином усi цi змiни життевих обставин впливають на рiзнi вимiри щастя. Що можна вважати середнiм показником впливу на людське задоволення життям – подвоення доходiв, одруження чи переiзд за мiсто? Саме це ми й намагаемося з’ясувати.

Як ви можете бачити, загалом люди, якi живуть не в мiстах, щасливiшi за мешканцiв мегаполiсiв. Чи правда, що вiдчуття щастя у людини посилюеться, коли вона переiжджае жити в село? Насправдi дуже важко сказати, що е причиною, а що наслiдком. Можливо, люди, якi переiжджають i живуть у мегаполiсах, менш щасливi не через власне розмiр населеного пункту, а через тип характеру людини, яка обирае життя у великому мiстi. Можливо, люди, яких приваблюе мiське життя, амбiтнiшi, а темним боком амбiтностi е те, що людина постiйно незадоволена собою та своiм поточним становищем. В iдеальному варiантi я б узяв двох близнюкiв, роздiлив би iх пiсля народження, кинув би монетку, кому з них жити в мiстi, а кому в селi, а тодi подивився б на iхне життя. Проте влада не дозволяе проводити такi експерименти.

Іншими словами, ми багато чого не можемо контролювати, i наука про щастя мае чимало пiдводних каменiв та перепон. Звiсно, найлегше буде вiдкинутися на спинку i сказати, що здобути знання у цiй сферi – просто неможливо. Я досi не почув переконливого аргументу, чому щастя – це едина рiч у свiтi, яку ми не можемо вивчити науковими методами. Тож значно л

гше сiсти в крiсло, схрестити руки й оголосити, що це неможливо. Але саме такi люди нiколи не вiдкривають нових континентiв i не ступають на поверхню Мiсяця. Проте дещо змушуе мене пишатися тим, що я належу до когорти людей, якi попри помилки та провали не втрачають допитливостi та збагачують уяву. Це тi люди, якi дивляться на червону безживну планету десь далеко у Всесвiтi й думають: «Як же нам туди дiстатися?» То чом би нам не спробувати розсунути кордони наших звичних уявлень про життя? Наприклад, я вбачаю великi можливостi вдосконалити наше щастя завдяки невеличким поправкам у нашiй поведiнцi. Бо ж великi речi часто починаються з маленьких крокiв.

Роздiл третiй. Спiльнiсть

Ритуали iжi та вогню

Неподалiк вiд будинку, де я проводив лiтнi канiкули в дитинствi, було велике поле. На ньому росла така висока трава, що ми з братом робили в гущавинi тунелi та схованки й бавилися там цiлими днями. Потiм у червнi траву косили, i той запах свiжоскошеноi трави завжди переносить мене у щасливi днi дитинства.

Трава, зiбрана в снопи, поволi жовтiла пiд лiтнiм сонечком. Тодi я був упевнений, що насправдi то величезнi кубики лего, розкиданi йотунами – чарiвними велетнями зi скандинавськоi мiфологii. Та це не зупиняло нi мене, нi iнших хлопчакiв iз нашоi вулицi, i ми споруджували лабiринти й хатки з того сiна та снопiв, аж поки поля не прибирали перед традицiйним запалюванням вогнища в день лiтнього сонцестояння. Може, цей звичай i належить до язичницьких обрядiв, проте в наших краях вiн i досi залишаеться найулюбленiшим. Пiвнiчне сонце сiдае i поступаеться мiсцем свiтлiй ночi. У цей час по всiй краiнi запалюють багаття, аби вiдсвяткувати середину лiта. Адже данцi – прямi нащадки вiкiнгiв, тож ми страшенно любимо дивитися на все, що горить: свiчки, вогнища, села. Це так красиво!

Не думаю, що я знав, що таке щастя, коли стояв босонiж на травi, тримав у руках кусень свiжоспеченого хлiба, мое обличчя зiгрiвав жар вогню, а руки батькiв лежали на моiх плечах. Та глибоко в серцi я вiдчував, що присвячу кар’еру намаганням зрозумiти це.

Коли я був малим, то не мав достатньо слiв, аби описати власнi почуття. Але я певен, що мене грiло вiдчуття спiльностi, вiдчуття приналежностi, вiдчуття домiвки. Так само як i вiдчуття щастя. Це було мое «плем’я».

Здатнiсть вогню та iжi об’еднувати людей е майже унiверсальною для всiх культур i не мае географiчних кордонiв. Інодi, щоб створити вiдчуття спiльностi за обiднiм столом, нам потрiбно не бiльше, нiж просто запалити свiчку.

Одного разу канадець Джаник, щойно взявши в мене iнтерв’ю в Інститутi дослiдження щастя в Копенгагенi, сказав менi: «Ледве не забув тобi сказати: прочитавши про хюге, я пiшов у магазин i купив два пiдсвiчники. Тепер за обiдом ми запалюемо свiчки».

У Джаника та його дружини трое дiтей: старшим близнюкам по вiсiмнадцять, молодшому синовi – п’ятнадцять.

Якщо подивитися на походження украiнських слiв «компанiя», «компаньйон», англiйського слова companion (приятель, спiврозмовник), iспанського compan~ero (компаньйон, партнер, приятель) або французького compain (приятель, товариш), то побачимо, що всi вони походять вiд латинських слiв com (спiльно, разом) та panis (хлiб), що означае «спiльне споживання хлiба».

«Спершу, коли я почав запалювати свiчки, дiти дуже дивувалися й казали: “Що це таке? У нас що – романтична вечеря? Чи, може, ви з мамою хочете повечеряти наодинцi?” Знадобився певний час, щоб звикнути, а потiм вони й самi почали запалювати свiчки, коли обiдали чи вечеряли. Та найголовнiше, що тепер нашi вечерi тривають хвилин на двадцять довше, тому що… як би це сказати… свiчки налаштовують дiтей розповiдати нам своi iсторii. Вони бiльше не ковтають iжу похапцем, а смакують вино i розповiдають нам, як минув iхнiй день».

Обiд i вечеря перестали бути лише часом споживання iжi. Це стало часом спiвпричетностi.

Отже, спiльне споживання iжi живить дещо бiльше, нiж просто наше фiзичне тiло. Це живить нашу дружбу, посилюе зв’язки, вiдчуття спiльностi – i цi чинники е життево важливими для нашого щастя.

Подiбнi звичаi, пов’язанi з iжею та вогнем, зокрема й за обiднiм столом, можуть пiдвести до розумiння, що хороше життя спираеться на зв’язок i мету. А також усвiдомлення того, що наше багатство вимiрюеться не розмiрами банкiвських рахункiв, а силою взаемин, здоров’ям тих, кого ми любимо, i глибиною нашоi вдячностi. І того, що наше щастя випливае не з володiння новою машиною, а з усвiдомлення себе частиною чогось бiльшого, частиною спiльноти, у якiй ми всi становимо еднiсть.

І пiд час роботи в нашому Інститутi дослiдження щастя, i за результатами Мiжнародного огляду щастя ми побачили, що найщасливiшi краiни мають сильне почуття едностi, а в найщасливiших людей завжди е хтось, на кого вони можуть покластися у важкий час. Невипадково, що саме данцi – не лише найщасливiший народ, а й тi люди, хто найчастiше зустрiчаеться з друзями та родиною. І вони свято вiрять у те, що друзi iх пiдхоплять, я

що вони падатимуть.

Щаслива порада:Їжте, як французи, – створiть власнi ритуали iжi та вогню

Видiлiть час на iжу. Полiпшiть свiй обiднiй час, посидьте з друзями, родиною, колегами, повiльно насолоджуйтесь iжею i компанiею.

– Що на десерт?

– Без десерту. Одну каву американо, будь ласка.

Пiсля лекцiй у Парижi в мене випала вiльна половина дня. Я вирiшив пообiдати в невеличкому ресторанчику неподалiк Музею д’Орсе, мiж 5-м та 7-м округами.

– Ви вiдмовляетеся вiд десерту й замовляете каву американо в Парижi? Ви дуже смiлива людина, – усмiхаючись, вiдповiв офiцiант.

У Францii до iжi ставляться дуже серйозно. Це добре помiтно в державних школах. Дiти отримують обiд iз трьох страв, який складаеться iз салату-закуски, основноi страви (маринована телятина з грибами та броколi) i яблучного пирога на десерт. Ну i, звичайно, хлiб i сир. Тканиннi скатертини, справжнi срiбнi прибори вказують на те, що ритуали, якi супроводжують iжу, так само важливi, як i власне iжа. А далi треба сiсти i спокiйно, неквапливо поiсти. Французи iдять у компанii. Може, саме в цьому й криеться причина того, що французи проводять бiльшу частину дня за вживанням iжi. І попри те, що люди тут за один раз з’iдають три страви i проводять купу часу за столом, у населення Францii найменший рiвень зайвоi ваги у Європi. Можливо, це через той факт, що перед телевiзором людина з’iдае значно бiльше, нiж потрiбно.

Згiдно з дослiдженням Унiверситету Лiверпуля, опублiкованим в «Американському журналi клiнiчного харчування», це поняття «бiльше» становить приблизно 25 %. І поки iншi краiни офiцiйно рекомендують дiети, якусь кiлькiсть овочiв та фруктiв, що необхiдно вживати за день, однiею з офiцiйних рекомендацiй Францii е споживання iжi в компанii iнших людей. І ми маемо прагнути робити це якнайчастiше.

Добре життя i загальний добробут

За останнi п’ять рокiв я обговорював iз понад тисячею людей, чому Скандинавiя загалом i Данiя зокрема мають такi високi показники щастя. Часто люди дивувалися: «Данцi платять чи не найвищi у свiтi податки: чому вони такi щасливi?»

Так, у Данii найвищi податки у свiтi. Середнiй рiчний дохiд данця становить близько 39 000 евро на рiк, i з цього доходу сплачуеться 45% податкiв. Якщо людина в Данii заробляе понад 61 500 евро на рiк, то податкова ставка збiльшуеться i переходить порiг 52%.

Однак я вiрю в те, що данцi щасливi не попри високi податки, а завдяки високим податкам. І бiльшiсть данцiв цiлком зi мною погодиться.

Згiдно з опитуванням Gallup, приблизно дев’ять iз десяти мешканцiв Данii кажуть, що охоче сплачують податки. Тут рiч полягае в усвiдомленнi, що щастя – це не нова велика машина, а те, що всi вашi рiднi та друзi дiстануть пiдтримку, коли ii потребуватимуть. У пiвнiчних краiнах дуже добре розумiють зв’язок мiж хорошим життям i загальним добробутом. Ми не сплачуемо податки, а купуемо високу якiсть життя. Інвестуемо у власну спiльноту.

Данською мовою слово «спiльнота, громада» перекладаеться як fоеllesskab. Це слово складаеться зi слова fоеlles, що означае «спiльний, розподiлений», i skab – «шафа, кабiнет, мiсце сховища» або «створювання». Тобто спiльнота – це не лише наше «спiльне сховище» (або роздiленi на всiх припаси), а також те, що ми створюемо разом. Здаеться, тут е певна прихована краса.

Як i нiмцi, ми, данцi, полюбляемо складнi слова. Мабуть, данськi слова люблять ближче тулитись одне до одного через холодний клiмат. Наприклад, слово Ra°stofproduktionsopgo/relsesskemaudfyl dningsvejledning означае «керiвництво iз заповнення анкети про виробництво сировини». Тепер ви розумiете, чому Scrabble у Данii вважаеться екстремальним видом спорту i причиною численних травм зап’ястка. В офiцiйному данському словнику «Товариства данськоi мови та лiтератури» е сiмдесят слiв, складовою частиною яких е слово fоеlleskab.

Ось про що йдеться…

Bofoеllesskab: комуна, спiльне використання територii або житла.

Foеllesgrav: спiльна могила (коли декiлька людей похованi разом).

Foеllesskabsfo/lelse: вiдчуття спiльностi.

Foеlleso/konomi: спiльнi фiнанси (економiка), коли в подружжя е спiльний банкiвський рахунок.

Skoеbnefoеllesskab: спiльна доля.

Foеllessko/n: спiльний (середнiй) рiд. У бiльшостi мов iснуе подiл на чоловiчий та жiночий роди. У данськiй мовi всi iменники подiляються на два типи: безродовi та спiльного роду. Іменники-гермафродити, якщо хочете.

Комуна: щастя у спiльностi

Будинки стоять навколо спiльного подвiр’я. Червень. Чисте блакитне небо. Подвiр’я оживае й наповнюеться голосами дiтей, якi висипають надвiр iз рiзних помешкань.

На вiдмiну вiд бiльшостi дiтей сьогоднi, цi хлопчики й дiвчатка ростуть у незвичному середовищi, де свобода поеднана з безпекою. Дехто грае в «кабб» – гру на травi, яка, кажуть, зародилася ще за часiв вiкiнгiв. Гравцi кидають палицi, щоб збити поставленi дерев’янi бруски. За грою спостерiгае пес, так наче це найголовнiша подiя його життя. Іншi дiти згуртувалися навколо

огнища разом iз кiлькома дорослими.

– Гей, Мiкелю, це ти, розбишако! – вигукнув один iз чоловiкiв i посмiхнувся до нас. Йорген – тутешнiй мешканець i добрий знайомий мого друга Мiкеля.

Мiкель тут вирiс. Зараз вiн живе в Копенгагенi, але минулого лiта ми знову поiхали в мiсце його дитинства, щоб забрати його батька в нашу щорiчну морську подорож. Вони керують судном, я фотографую i наполягаю, щоб цi фото називали «сейлфi»1. Незважаючи на це, вони запрошують мене приеднатися до них знову i знову. Ми не можемо припаркуватися пiд будинком, бо паркувальний майданчик розташований на краю цiеi невеликоi громади. Щоб дiстатися до будинку Мiкелевих батькiв, нам доводиться подолати останнi сорок метрiв пiшки через двiр. Це не випадково: територiя громади розпланована таким чином, щоб заохочувати мешканцiв до взаемодii i легкого, невимушеного спiлкування.

Це мiсце називаеться Фелесгавен (Fоеlleshaven). Так, це ще одне складне слово. Fоеlles означае «спiльний», а haven – «сад». Загальна назва для подiбних комун – bofоеllesskab, спiльне помешкання. Fоеllesskab означае «спiльнота», а слово bo мае значення «жити». Бофелескаб – це спосiб спiльного проживання громади, який зародився у Данii, але швидко був запозичений усiма скандинавськими краiнами.

Інiцiаторами таких комун стали родини й окремi люди, якi були незадоволенi власним способом життя. Такою людиною, зокрема, була Бодiл Граа, яка в однiй iз найпопулярнiших данських газет написала статтю пiд назвою «У дiтей мае бути сто батькiв». Вона запросила людей, якi подiляли ii точку зору, сконтактуватися з нею. І iх виявилося досить багато. За п’ять рокiв, 1972 року, було закiнчено будiвництво комуни Сетердамен. Вона складалася з двадцяти семи окремих будинкiв, великого спiльного будинку i розташовувалася поблизу мiста Гiлеред, пiвнiчнiше Копенгагена. Громада iснуе i досi й налiчуе сiмдесят мешканцiв. І вже iснуе черга з тих, хто бажае купити тут будинок у разi його звiльнення.

На сьогоднi близько п’ятдесяти тисяч людей у Данii живуть у комунах, i ця кiлькiсть постiйно зростае.

Однiею з сотень данських комун е Фелесгавен – мiсце, де вирiс мiй друг Мiкель. Це домiвка шiстнадцяти сiмей iз двадцятьма дiтьми. Комуни були задуманi як територiя приватностi та спiльностi. Це означае, що в кожноi родини е власний будинок з усiм необхiдним устаткуванням i приладдям, включно з окремою кухнею. Разом iз тим усi приватнi будинки прилягають до спiльного простору – саду, великоi комунальноi кухнi та обiдньоi зони. Отож сiм’i живуть окремо i водночас разом.

Якщо е бажання, з понедiлка до четверга родини обiдають разом. Зазвичай в обiднiй зонi збираеться тридцять—сорок людей. Порцiя для дорослого коштуе 20 крон (приблизно 2,5 евро), дитяча порцiя – половину цiеi вартостi. Для того щоб ви зрозумiли, наскiльки це небагато, я вам скажу, що в Копенгагенi за каву лате ви заплатите 40 крон.

Але людей сюди вабить не цiна комунальноi iжi. Бiльш принадним е те, що чотири днi на тиждень у родини, особливо з маленькими дiтьми, не болить голова через закупiвлю продуктiв i готування. Натомiсть батьки можуть допомогти дiтям iз домашнiми завданнями, пограти в «кабб» або навчити розпалювати вогнище. Приблизно один тиждень на пiвроку сiм’я стае членом команди, яка куховарить для всiх. Старшi дiти допомагають i навчаються готувати. Куховарська змiна тривае близько трьох годин: вiд початку готування до миття посуду. Звичайно, з перервою на обiд i горнятко кави. Проте бiльшiсть часу мешканцi Фелесгавена можуть розслабитися й чекати, поки дзвоник сповiстить iх, що вечеря готова.

Окрiм обiдньоi зони i майданчика для вогнища, у Фелесгавенi е спiльний город, дитячий майданчик та iгрове поле, мистецька студiя, майстерня i додатковi гостьовi кiмнати, якщо до когось приiхало забагато гостей i iх не можуть розташувати у власному будинку. Завдяки такiй органiзацii простору дiти завжди мають iз ким погратися. Цим родинам не потрiбно думати про няньку для дитини. Якщо батькам хочеться вiдвiдати кiно чи театр, вони можуть вiдiслати дiтей до друзiв, якi мешкають поряд.

За даними Бюро нацiональноi статистики Данii впродовж останнiх шести рокiв кiлькiсть комун збiльшилася на 20%. Такий спосiб життя дуже приваблюе родини, якi зацiкавленi у створеннi сприятливого середовища для своiх дiтей, родичiв похилого вiку або тих, кому загрожуе соцiальна iзоляцiя.

Кiлька рокiв тому данський антрополог Макс Педерсон провiв широке дослiдження в старшiй комунi, де спiвмешкали лiтнi люди. За результатами дослiдження вiн стверджував, що «важко переоцiнити досягнення й успiхи проживання в комунi»: 98% людей повiдомляли, що почуваються у безпецi, 95% були задоволенi своею життевою ситуацiею, але, на мою думку, найцiкавiшим було те, що 70% сказали, що серед сусiдiв у них е щонайменше чотири друга.

А як складаеться ситуацiя у вас? Чи знаете ви iмена сусiдiв? Чи можете ви когось iз них назвати своiм другом?

Нинi схема bofоеlleskaber (проживання в комунах) набирае обертiв по всьо

у свiту, ii популярнiсть зростае у Канадi, Австралii та Японii. У Нiмеч-чинi, США та Нiдерландах уже створено сотнi подiбних громад. У 2014 роцi видання Тhe Guardian повiдомило, що у Великiй Британii введено в дiю понад шiстдесят проектiв спiльного проживання.

Джо Гудiнг, координатор мережi Co-housing Network («Мережа комун») у Великiй Британii, описуе подiбнi утворення як «спiльноти з самоуправлiнням, якими керують люди, що мешкають у цiй спiльнотi». Як i в тiй мiсцинi, де вирiс Мiкель, територiя комун спланована таким чином, щоб заохотити людей до соцiальноi взаемодii. Комуни покликанi привернути увагу лiтнiх людей, якi не хочуть жити iзольованими вiд свiту й не бажають переiздити у звичайнi будинки для людей похилого вiку. Такi громади, крiм того, створюють сприятливе середовище для родин, якi прагнуть виховувати дiтей i водночас не вiдриватися вiд своеi кар’ери. За даними видання Тhe Guardian у перiод з 2012 до 2014 року спостерiгалося 100%-ве зростання кiлькостi груп i було завершено щонайменше вiсiмнадцять проектiв iз «чiтко означеною тенденцiею у певних мiстах», включно з Лондоном, Кардiфом, Ньюкаслом, Лiдсом i Кембриджом.

Як дослiдник щастя, звiсно, я почуваюся вiд цього щасливим. Але людинi не обов’язково треба бути дослiдником щастя, аби здогадатися, як вiдчуття спiльностi, впевненiсть у безпецi, наявнiсть близьких стосункiв i дружби вплинуть на щастя людини. Звичайно, дуже важливою в такiй моделi е рiвновага мiж приватнiстю та спiльнiстю, i bofоеllesskab, проживання в комунi, придасться не кожному, але ми можемо взяти певнi моменти, якi добре працюють, i застосувати iх у нових умовах. Та очевидним е те, що належнiсть до «племенi» позитивно впливае на наше буття. Тож розгляньмо певнi кроки, якi ми можемо зробити для посилення духу спiльностi в нашому оточеннi.

1

Гра слiв: англ. selfie та sailfies – морськi знiмки. (Тут i далi прим. перекл., якщо не зазначено iнше.)

П’ять способiв утворити громаду

1. УКЛАСТИ ДОВІДНИК МЕШКАНЦІВ ВУЛИЦІ ЧИ ПІД’ЇЗДУ

Постукайте до сусiдiв i вiдрекомендуйтеся. Крiм того, не забувайте, що е iнтроверти, – тож киньте анкети для реестрацii кожному мешканцевi в поштову скриньку. Ви можете сказати людям, що створюете цей список на випадок, якщо прорвуть труби, або для iнших надзвичайних ситуацiй. Запитуйте iмена й контактну iнформацiю, але також продумайте й деякi iншi запитання, якi дозволять вам краще пiзнати людей. Чи можете ви доглядати за котом або собакою? (Так! А можна я буду iнколи вигулювати собаку?) Яка ваша улюблена книга? (Я не можу визначитися мiж «Великим Гетсбi» i «Прощавай, зброе!».) Скiлькома мовами ви говорите? (У середньому – трьома. А пiсля пляшки вина – п’ятьма; поки не випив ранкову каву – ледве однiею.) Спробуйте зосередитися на навичках, якi можуть бути кориснi для iнших сусiдiв. Хто добре знаеться на комп’ютерах? Хто знае, як замiнити шину? Хто знае, як зберiгати фрукти?

2. ПОСТАВИТИ ШАФКУ ДЛЯ ОБМІНУ КНИЖКАМИ

Дуже простим способом початку налагодження спiлкування е створення мiнi-бiблiотеки за принципом «узяв одну книгу – поклади iншу». Така бiблiотека не повинна бути вишуканою чи рiдкiсною i не мае мiстити колекцiю сувоiв Олександрiйськоi бiблiотеки.

У моему пiд’iздi у Стокгольмi я просто ставлю книги на поштовi скриньки. Атмосфера стае бiльш домашньою i затишною. І дуже цiкаво спостерiгати за тим, якi книги люди беруть почитати i як такий обмiн заохочуе сусiдiв до взаемодii. Наразi в моiй пiд’iзнiй колекцii е такi примiрники, як «Коротка iсторiя архiтектури», «Великий Гетсбi» i «Вступ до статистичного аналiзу». Першi двi з якихось причин найпопулярнiшi.

3. БУВАТИ У М’ЯКІЙ МЕЖІ

У моему дворi пiд вiкнами кухнi стоiть лавка, на якiй я часто сиджу i читаю. Із цього мiсця видно каштан i чутно, як вiтер шелестить у листi. Ця лавка – напiвприватне мiсце, де я, з одного боку, можу побути на самотi, а з iншого – перебувати близько до громадського простору. Таким чином, люди, якi проминають мiй двiр, можуть привiтатися й запитати, що я читаю. Ви нiколи не познайомитеся зi своiми сусiдами, якщо не зустрiчатимете iх. Такi мiсця – сади, що виходять на вулицю, i веранди – називаються «м’яка межа». Дослiдження показують, що на вулицях iз такими «м’якими межами» люди почуваються безпечнiше i намагаються затриматися на довше. Коли людина просто стоiть перед своiм будинком, вiд неi йдуть гостиннi вiбрацii, якi заохочують оточення до спiлкування. Мало хто наважиться зайти до вас у кухню, щоб привiтатися, але якщо ви сидите в саду, що виходить на вулицю, у людей бiльше шансiв дiзнатися про вас, а у вас – про них. Читаючи у своiй «вiдкритiй читальнi», я дiзнався, що надi мною живе Пiтер iз донькою Катрiн, а ще вище живе Маджед, який мае магазинчик i продае фрукти (i напрочуд смачнi персики), а одного разу я зустрiв його, коли вiн поiхав на прогулянку велосипедом – уперше за двадцять рокiв. Найцiкавiше, що шуми вiд сусiдiв перестають дратувати, коли ви знайомитеся з цими людьми i iхнiми iсторiям

.

4. ЗРОБИТИ ГОРОД ДЛЯ ВСІХ

Не кожен будинок мае такi «м’якi межi», але десь поблизу все ж мае бути бодай невеликий клапоть землi, який можна використати як город для всiеi спiльноти – це не лише перевiрений часом спосiб виростити трохи зеленi, а й об’еднати людей однiею справою та «пустити коренi». Догляд за помiдорами – це не лише певний вид розслаблення i медитацii, а й спосiб об’еднати людей, якi живуть поряд, i розвинути дух спiльностi. Іншими словами, це чудовий спосiб вiдчути сiльську атмосферу у великому мiстi.

Хоч у цьому планi ще потрiбно проводити чимало дослiджень, проте е данi, що городництво корисно впливае на наше психiчне здоров’я. Чарiвноi пiгулки, яка вилiковуе депресiю, не iснуе, а город може служити в цьому випадку промiжною ланкою мiж лiжком i зовнiшнiм свiтом, яка виводить нас, образно кажучи, iз тiнi на свiтло. Кiлька рокiв тому наш Інститут працював на замовлення одного данського мiста. Ми розробляли стратегiю покращення якостi життя громадян i, зокрема, радили облаштувати спiльнi невеликi городи, оскiльки однiею з головних проблем мiста була самотнiсть людей. Захопившись цiею iдеею, ми вирiшили облаштувати i власну грядку й незабаром це зробили. На той час наш офiс розташовувався прямо навпроти церкви i в нас був невеликий шматок землi. Коли ми купили й завезли грунт, то запросили сусiдiв, розробили двадцять високих грядок i закрiпили це дiйство смачним барбекю.

5. ЗАПУСТИТИ ПРОГРАМУ СПІЛЬНОГО КОРИСТУВАННЯ ІНСТРУМЕНТАМИ

Середньостатистичне використання дриля чи перфоратора однiею родиною – кiлька хвилин на рiк. Отже, тримати цi прилади в домiвцi немае особливоi потреби. Дрилi, перфоратори, молотки, набiр iз чотирьох рiзних викруток – усе це займае чимало мiсця, не кажучи вже про мiтли чи пневматичнi машини для прибирання опалого листя або снiгу.

Спiльне використання iнструментiв теж е непоганим приводом для знайомства мiж сусiдами. Словом, якщо користуватися одним набором iнструментiв спiльно з сусiдами, то можна отримати бiльше ресурсiв, глибше вiдчуття спiльностi та менше барахла в кожнiй домiвцi. Укладаючи опис-довiдник сусiдiв, можна запитати, якими iнструментами люди готовi подiлитися i яких iнструментiв вони можуть потребувати. А якщо в пiдвалi будинку е мiсце, то можна створити «дошку або бiблiотеку iнструментiв». Почепiть на стiну дошку, забийте в неi кiлька цвяхiв, щоб повiсити iнструменти: молоток, викрутки, пилки. Обведiть крейдою контур навколо предметiв, що вказуватиме на мiсце iнструмента. Також можна намалювати форми тих iнструментiв, яких не вистачае, щоб сусiди, у яких цi прилади валяються без дiла, могли ними подiлитися.

Життевий прикладШанi

Шанi виросла в Гiбсонi, маленькому канадському мiстечку. Перед своiм будинком дiвчинка продавала малину, щоб заробити кишеньковi грошi. Сусiди добре знали ii i завжди вiталися, коли вона йшла до школи.

Це було привiтне мiсце, де нiхто не замикав дверi на ключ. Але коли дiвчинi виповнилося чотирнадцять, ii родина переiхала до Австралii. Згодом Шанi стала вчителькою. Вона часто вiдвiдувала рiзнi краiни та мiста, намагаючись вiднайти таку саму спiльнiсть iз людьми, яку вона пам’ятала з Гiбсона.

Пiзнiше робота адмiнiстратором у неблагополучних школах iз проблемними дiтьми далася взнаки, i Шанi захворiла. Вiдчуваючи емоцiйне виснаження, вона впала в депресiю. У той час, коли жiнка була душевно знесилена, ii партнер Тiм захворiв фiзично. Вiн працював каменярем i скульптором, що негативно вплинуло на стан його суглобiв: плечей, колiн, зап’ясткiв.

Вони мешкали у Фремантлi, передмiстi Перта в Захiднiй Австралii, на Гальберт-стрит, у тихому глухому провулку з тридцятьма двома будинками. Такий провулок, як Гальберт-стрит, ви можете знайти в будь-якому мiстечку по всьому свiту й не помiтите значноi вiдмiнностi. Це була ординарна вуличка, у звичайному районi, у пересiчному мiстi. Але так тривало доти, доки Шанi й Тiм не провели «курс екологiчноi освiти» для своiх сусiдiв. Вони керувалися тiею думкою, що саме громада – життестiйка, самодостатня й цiлiсна. Чи зможуть вони перетворити окремих мешканцiв своеi вулицi на громаду?

Отже, вони запитували: «Якою б ви хотiли бачити Гальберт-стрит? Якби ви могли щось зробити – не думаючи про грошi, не хвилюючись про ресурси, не переймаючись тим, хто чим займатиметься, – якi змiни ви б хотiли бачити на нашiй вулицi?»

Дорослi мрiяли про садiвництво й городництво, а також про щотижневе пiсляобiдне чаювання. Дiти хотiли грати в крикет i ганяти у футбол посеред вулицi. Один десятирiчний хлопчик сказав: «А менi б хотiлося, щоб тут була рампа для скейтборда». І Шанi подумала: «Отакоi! Ну, це, мабуть, точно нiколи тут не з’явиться».

Насправдi ж першою з’явилася саме рампа для скейтборда, завдяки одному iз сусiдiв, який мав матерiали та навички ii зробити. Поява рампи змiнила вулицю: вона перетворилася з мiсця, де iздять машини, на iгровий майданчик.

На тiй вулицi часто траплялися крадiжки,

що особливо тривожило стареньку мешканку Анну, якiй виповнилося вiсiмдесят чотири роки i яка жила на самотi наприкiнцi провулка. Шанi розповiдала: «Ми розробили так званий реестр навичок Гальберт-стрит. Спочатку це був просто довiдник контактiв, але все пiшло набагато далi: туди почали вносити данi про те, хто чим мiг подiлитися i хто чого потребував».

У реестрi значились адреси, iмена, електроннi адреси, телефоннi номери мешканцiв i, що важливiше, вмiння та ресурси, якi мали люди, i навпаки – вмiння i ресурси, яких потребували люди. Один мешканець, наприклад, попросив людей, щоб йому допомогли iсти шовковицю, оскiльки, зiбравши гарний урожай, вiн сам не мiг спожити таку кiлькiсть. Також виявилося, що нiкому не доведеться купувати ручну тачку, оскiльки ii можна позичити в Брайана з 33-го будинку. А невеликий вiзок на колiщатах можна попросити у Фiлiпа з 29-го.

І, звичайно, Обi з 23-го будинку може наглянути за чиiмось котом.

Реестр виявив, що три жiночки хотiли навчатися спiвати, а на iхнiй вулицi жила колишня диригентка хору. Таким чином з’явився «Хор Гальберт-стрит».

Грядки навколо вулицi засадили овочами – так було створено Пiдпiльне товариство городникiв Гальберт-стрит. Дуже швидко люди перестали дивуватися, коли знаходили на сходах своеi домiвки пакунок iз картоплею чи морквою. «Як ви отримали дозвiл?» – запитували люди в Шанi. «Дозвiл? А хiба потрiбен був дозвiл?» – вiдповiдала вона. Невдовзi був започаткований кiноперегляд на Гальберт-стрит: раз на мiсяць мешканцi вулицi збиралися i спiльно переглядали фiльм. Люди виносили з собою крiсла й готували на всiх вечерю в складчину.

Запаси вуличноi громади зростали i незабаром уже включали вантажний велосипед iз кузовом, пункт обмiну книгами («принеси одну – вiзьми одну»), пiч для пiци на колесах (вона не належала нiкому й усiм одночасно), завдяки якiй мешканцi органiзували щотижневi вечори пiци. А ще до запасiв увiйшли… кози! Господарi двох будинкiв вирiшили прибрати паркани мiж своiми господами й облаштувати просторий загiн для кiз.

Спiльнi печi для пiци та мiжбудинковi загони для тварин – це досить серйозна ознака сили громади, але найкращим виявом спiльностi людей була iхня реакцiя на крадiжку грошей, комп’ютера i резервних накопичувачiв iз будинку Шанi й Тiма. Сусiди приходили до них i приносили харчi та грошi (один залишив записку: «Ось 500 баксiв. Я вiддаю iх вам, бо маю змогу. Не повертайте, будь ласка»). Інший сусiда вiдкрив новий акаунт у Dropbox, щоб допомогти вiдновити файли та фото, якi втратили Шанi з Тiмом. Син iнших сусiдiв принiс листiвку з написом: «Життевi розчарування переносити набагато важче, коли ти не знаеш жодноi лайки». Вiн вiддав ii Шанi разом iз шматком першого самостiйно спеченого хлiба, а також усю свою колекцiю мушель.

– Що б ви порадили людям, якi хочуть зробити те, що зробили ви? – запитав я у Шанi.

– Не робити нiчого з того, що робили ми, – засмiялася вона. – Просто зрозумiйте: що важливо i що працюватиме саме для вас? Навколо чого ви хочете об’еднати людей? Дiзнайтеся, що цiкавить людей, що iх об’еднуе, – i будуйте на цьому. Один мiй друг створив громаду на своiй вулицi навколо помiдорiв. І тепер там п’ятнадцять родин збираються щороку, аби разом консервувати помiдори.

З iсторii Шанi ми можемо зробити кiлька висновкiв. По-перше, у чiтко окресленоi громади е значнi переваги: Гальберт-стрит – глухий провулок, що означае, що тамтешня громада чiтко визначаеться за географiчною ознакою. (На мою думку, це один iз факторiв, чому мешканцi острова завжди мають сильнiшi вiдчуття спiльностi й iдентичностi.) По-друге, мешканцям треба подбати про безпечнi мiсця для спiльного використання – ця думка добре спрацювала у глухому провулку, бо там немае наскрiзного автомобiльного руху. Але таким мiсцем може стати й доступна для всiх зелена мiсцина. По-трете, одним iз найпотужнiших мотиваторiв е мрii. Чомусь вiдома промова Мартiна Лютера Кiнга не називалася «У мене був нiчний кошмар», i на Гальберт-стрит зародком громади було запитання Шанi про те, якою люди мрiють побачити свою вулицю. Або як сказав Антуан де Сент-Екзюперi у «Маленькому принцi»:

«Якщо ти хочеш побудувати корабель, не треба скликати людей, планувати, дiлити роботу, дiставати iнструменти. Треба заразити людей прагненням до безмежного моря. Тодi вони самi побудують корабель…»

Щаслива порада:Вiзьмiть вулицю i перетворiть ii на громаду

Об’еднайте мiсцеву спiльноту, створiть каталог для обмiну навичками та ресурсами.

Вiзьмiть приклад iз Шанi та громади Гальберт-стрит i почнiть налагоджувати зв’язки iз сусiдами. Для бiльшостi людей уперше постукати у дверi до сусiдiв страшенно моторошно, але винагорода буде великою!

Ви можете створити довiдник для вулицi або для вашого пiд’iзду. Запитайте у людей, чи мають вони книги, якi б хотiли вiддати для мiнi-бiблiотеки, яку ви започаткували. Або, можливо, вони хотiли б узяти участь у створеннi грядки десь поблизу.

Найбiльш важливо почати розмовляти зi своiми сусiдами, дiзнатися,

як iх звати, що вони вмiють робити i якi мають iнтереси, та побудувати громаду навколо цього – спiльноту, що буде так само унiкальною, як i люди, якi живуть на вашiй вулицi.

Без села щастя не збудуеш

Згадайте час, коли ви почувалися щасливим, або (якщо хочете, можна трохи знизити планку) коли почувалися добре, або щиро смiялися чи просто посмiхалися. Затримайте в головi цi моменти i спробуйте пригадати всi деталi ситуацii.

Швидше за все, у цих спогадах ви були разом з iншими людьми. Менi спало на думку, як ми з друзями сидiли в маленькому будинку пiсля цiлоденного катання на лижах. У камiнi горiв вогонь, а в руках я тримав склянку з вiскi.

Про такi часи я запитував у людей по всьому свiту, i найчастiше бiльшiсть пригадувала себе в оточеннi iнших людей. Це не вказуе на необхiднiсть iнших людей для щастя. Одначе нам набагато легше запам’ятати числа i дати, якщо вони прив’язанi до подiй i людей.

Тож про що свiдчать цi данi? Якщо подивитися на зв’язок iз тим, як часто люди зустрiчаються з друзями, колегами чи родичами, то можна побачити чiтку тенденцiю. Що частiше люди зустрiчаються, то щасливiшими почуваються. Проте кiлькiсть – це одне, а якiсть – зовсiм iнше.

Навряд чи я один такий, хто iнодi почувався самотнiм у кiмнатi, переповненiй людьми. Ми можемо бачитися з iншими, але головне – наявнiсть комунiкацii мiж нами. Чи розумiю я вас? Чи розумiете ви мене? Чи довiряете ви менi настiльки, щоб ослабити захист, щоб дати менi зрозумiти, про що насправдi ви думаете? Щоб розкритися назустрiч? Усе це добре вiдображаеться у числах. Що бiльшiй кiлькостi близьких людина може довiрити особистi тривоги, то щасливiшою вона почуваеться.

Таким чином, самотнiсть – це погано для щастя. Приголомшуе, правда? Понад двi тисячi рокiв тому Аристотель сказав, що людина – це соцiальна тварина. У 1940-х роках пiрамiда потреб Абрагама Маслоу показала, що любов i приналежнiсть до групи йдуть одразу пiсля базових потреб у захистi, безпецi, а також фiзiологiчних потреб.

Нинi цi вiдкриття досить помiтно вiдлунюють у всiх сучасних дослiдженнях щастя, якi використовують великi масиви iнформацii. Як показуе нам Свiтовий звiт ООН iз дослiдження щастя, приблизно три чвертi вiдмiнностей у рiвнi щастя мiж краiнами свiту зводиться до шести чинникiв.

Один iз чинникiв – це соцiальна пiдтримка. Решту п’ять ми розглянемо в наступних роздiлах. Рiвень соцiальноi пiдтримки вимiрюеться через опитування людей про те, чи е в них хтось, на кого вони можуть покластися у скрутний час. Це двокомпонентний i дуже грубий спосiб вимiрювання, але завдяки йому ми маемо данi з усього свiту i знаемо, що цей чинник справдi впливае на рiвень щастя.

На щастя, в краiнах ОЕСР (Органiзацiя економiчного спiвробiтництва та розвитку) 88% людей уважають, що мають близьку людину, на яку могли б покластися у разi потреби. Люди в Новiй Зеландii, Ісландii й Данii почуваються найбiльш убезпечено. У цих краiнах 95% i бiльше вiрять, що iхнi друзi пiдтримають iх, а люди в Угорщинi, Кореi та Мексицi показують найнижчий рiвень упевненостi: 82%, 76% та 75% вiдповiдно.

Кiлька рокiв тому я зателефонував у свiй банк, аби дiзнатися, чи зможу взяти кредит, щоб купити житло. Коли я сказав, що вивчаю питання щастя, на iншому кiнцi лiнii запала жахлива тиша. Тодi менi було далеко за тридцять, я був неодружений i провiв наступнi кiлька мiсяцiв на диванi у свого друга з двома його котами. Знаете, це не життя, про яке я мрiяв. Проте я не впав у вiдчай: я знав, що е люди, якi мене пiдтримають.

Щаслива порада:Берiть приклад iз голландцiв – святкуйте день сусiдiв

Спробуйте поговорити зi своiми сусiдами. Запросiть iх на каву, допоможiть iм у спiльному саду або просто припинiть теревенити, коли наступного разу зустрiнете iх.

У голландцiв е приказка – краще мати близького сусiда, нiж далекого друга. Із 2006 року в Нiдерландах 26 травня вiдзначають Нацiональний день сусiдiв. Це свято встановили з метою об’еднання сусiдiв, i наразi воно переросло у святкування, яке проходить у понад двох тисячах голландських округiв. На створення такого дня надихнуло опитування. За його результатами, трое з чотирьох голландцiв сказали, що набагато приемнiше жити серед сусiдiв, якi об’еднанi постiйною спiльною дiяльнiстю. Для започаткування цього дня проявила iнiцiативу голландська кавова компанiя Douwe Egberts, яка поставила собi за мету бiльшу соцiалiзацiю людей. Пiзнiше до Douwe Egberts приедналася компанiя Oranjefonds, i з 2008 року вони разом почали фiнансувати святкування дня сусiдiв у сусiдських спiльнотах. Святкування може вiдбуватися i як величезна вулична вечiрка, i як чаювання з сусiдами, з якими ви зазвичай нечасто спiлкуетеся. Докладiть невеликих зусиль i спробуйте 26 травня сказати «привiт» своiм сусiдам або запросити iх на щось смачненьке.

У боулiнг разом

Ще 2000 року гарвардський професор i полiтолог Роберт Путнем опублiкував книгу «Самотня гра в боулiнг», де йшлося про занепад американського громад

нського суспiльства. Путнем стверджував, що американцi дедалi менше схильнi до соцiалiзацii i соцiальноi дiяльностi, що завдае шкоди американському суспiльству в цiлому.

Американцi значно рiдше стали брати участь у добровiльнiй роботi, ходити до церкви, спiлкуватися з сусiдами, запрошувати друзiв додому, заходити в бари, вступати до спiлок або просто проводити час iз друзями (та iхнiми котами).

Почасти це е причиною того, що за останнi кiлька десятилiть такi краiни, як США, стали багатшими, але рiвень щастя в них помiтно знизився. Складаеться враження, що люди намагаються знайти щастя не там, де треба. Гiрше те, що це вiдбуваеться не лише в Америцi, а в усьому свiтi. Ми, людськi створiння, почуваемося значно щасливiшими, коли пов’язанi з iншими нам подiбними. І поки що я не знайшов потужнiшоi сили, яка лежить в основi людського щастя, нiж задоволення, прагнення людини до любовi, дружби й належностi до спiльноти. У будь-якому разi, люди хочуть соцiалiзуватися i об’еднуватися, але не знають, як саме це зробити.

Із розвитком технологiй це завдання стало ще важчим. Ми постiйно перебуваемо на зв’язку, але водночас iще бiльше почуваемося самотнiми. Нашi стосунки ускладнилися, ставши вимогливими й безладними, тож ми намагаемося навести лад за допомогою технологiй. Насамперед ми стали частiше телефонувати одне одному, але не зустрiчатися, тепер ми радше надiшлемо повiдомлення, анiж подзвонимо. Нас приваблюе iлюзiя зв’язку без необхiдностi близькостi. Звiсно, соцiальнi мережi мають i позитивнi сторони – наприклад, пiдтримка зв’язку при географiчнiй недосяжностi, – проте водночас ми бачимо, що люди, якi менше використовують соцмережi, щасливiшi й бiльше пов’язанi в реальному свiтi.

У 2015 роцi в Інститутi дослiдження щастя ми провели експеримент: запитали в учасникiв, наскiльки вони щасливi. Потiм подiлили iх на групи: контрольна група продовжувала користуватися «Фейсбуком», як зазвичай, а експериментальна група не повинна була заходити в соцмережу впродовж тижня. За тиждень ми знову попросили учасникiв оцiнити свiй рiвень щастя.

У результатi учасники експериментальноi групи сказали, що стали значно бiльше задоволенi життям. Люди з цiеi групи також повiдомляли, що в iхньому життi побiльшало радощiв i вони стали почуватися менш самотнiми. Припинення користування «Фейсбуком» призвело до збiльшення iхньоi соцiальноi активностi та задоволення суспiльним життям. Попри необхiднiсть проводити подальшi дослiдження, щоб зрозумiти довгостроковi результати таких заходiв, уже наявнi результати демонструють, що цифровi технологii досi перебувають у зародковому станi щодо нашоi здатностi коректно iх використовувати. Однiею iз проблем е органiзацiя критичноi аналоговоi маси на рiвнi мiсцевоi громади. Завдяки цiй «критичнiй аналоговiй масi» я маю достатньо людей, яких iще не захопили гаджети, i серед них точно знайдеться той, iз ким можна пограти чи поговорити. Як можна бути впевненими, що е з ким пограти, якщо вiдключитися вiд цифровоi спiльноти? Далi ми побачимо, що данська школа, здаеться, знайшла вихiд iз ситуацii.

Щаслива порада:Критична аналогова маса

Заохочуйте своiх друзiв i рiдних органiзовувати «безгаджетовi» або офлайн-днi впродовж тижня. Уникайте потягу залiзти в телефон, перевiрити пошту, соцмережi, месенджери. Проведiть цифровий детокс.

Крiм розпалювання багаття в день лiтнього сонцестояння, поле бiля нашого будиночка часто використовувалося для iгор. Коли я був малим, ми легко набирали десь двадцять п’ять дiтей, щоб пограти в раундбол (гра, подiбна до бейсболу, але простiша). Звичайно, це було ще в доайпадову епоху. Минулого року британська благодiйна органiзацiя Action for Children («Дii заради дiтей») провела опитування, яке показало, що батькам стало набагато важче переконати дитину вимкнути комп’ютер, телефон чи iнший гаджет, нiж примусити виконати домашнi завдання. Один iз чотирьох батькiв скаржився, що не може контролювати час, який дитина проводить за комп’ютерною грою або в планшетi. І лише 10% батькiв мусять постiйно битися за виконання дiтьми домашнiх завдань. Однiею з причин цiеi ситуацii е те, що дiти не хочуть залишатися за межами своеi цифровоi спiльноти.

Одна данська школа закритого типу для створення спiльноти збиралася запровадити те, що дiти називають надзвичайними заходами. Спiвробiтники вирiшили конфiскувати всi смартфони та iншi гаджети. Доступ до «Фейсбуку», «Інстаграму» та «Снепчату» був обмежений лише однiею годиною на день, оскiльки учнi користувалися своiми пристроями тiльки в цей час. Пiсля першого семестру питання цiеi системи поставили на учнiвське голосування: «Чи слiд продовжувати роботу за цiею системою? Чи вiддати телефони й гаджети та вiльно користуватися ними, скiльки захочеться?» Вiсiмдесят вiдсоткiв учнiв ствердно проголосували за перший варiант. Слiд зауважити, що такi заходи працюють лише за згоди достатньоi кiлькостi людей.

Якщо у вас одного немае телефону, а решта людей чатиться зi своiми друзями, це сумна картина. Отже, необхiдно набрати

критичну масу в серединi вашого соцiального кола. Ви можете переконати частину родин на вашiй вулицi зробити вечiр четверга вечором без цифрових приладiв i вiдправити дiтей бавитися разом. Або просто зробити вечiр четверга домашнiм, сiмейним вечором усерединi власноi родини. Іншим варiантом може бути вечеря без телефону – вiдмовитися вiд онлайн-життя на двi години. Або, примiром, установити кошик для телефонiв поряд iз вiшаками для одягу й заохотити друзiв складати туди своi пристроi пiд час вiзиту до вас.

Спiльнiсть

Bofoellesskab – громада

Данiя: Схема спiльного проживання покликана створити одночасно приватнiсть i спiльноту, спiвпричетнiсть. Сiм’i живуть кожна осiбно i водночас – разом, зменшуючи соцiальну iзоляцiю та труднощi щоденноi логiстики. Докладнiше про це – на стор. 45—51.

Перетворення вулицi на спiльноту

Перт, Австралiя: Шанi, молода жiнка з Канади, скориставшись мудрiстю Маленького принца, перетворила свою вулицю на спiльноту, запровадивши вечори пiци, спiльний перегляд кiно, спiльне садiвництво, городництво та розведення кiз. Вона запитувала людей про iхнi уявлення щодо вулицi, на якiй вони мрiяли б жити. Бiльше про це дивiться на стор. 57—63.

Нацiональний день сусiдiв

Нiдерланди: Голландське уявлення про те, що добрий сусiд кращий, нiж далекий друг, перетворило iдею зустрiчей сусiдiв за кавою на загальнонацiональну подiю, яку вiдзначають у двох тисячах голландських округiв. Дiзнайтеся бiльше на стор. 68.

Вiд мiста моторiв до мiста-саду

Детройт, США: Пiсля фiнансовоi кризи, яка зруйнувала економiку Детройта, люди почали вiдновлювати мiсто, перетворюючи його з мiста моторiв на мiсто-сад. По всьому Детройту були заснованi громадськi сади, садочки та грядки. Наразi мiсто е лiдером руху мiськоi агрокультури.

Моай

Окiнава, Японiя: осередок найздоровiших людей у свiтi. Людське життя тут може тривати понад сто рокiв. Дехто вважае, що це прямо пов’язано з традицiею «моай», що означае «прямування разом до спiльноi мети». У традицiйному життi в Окiнавi чiльне мiсце посiдае створення невеликих громад, безпечних соцiальних мереж, члени яких пов’язанi одне з одним довiку. Моай як певний iнститут соцiальноi пiдтримки вiд народження дитини допомагае iй iнтегруватися у довiчну спiльноту. Якщо в людини сталася серйозна проблема, фiнансовi труднощi, хвороба, горе вiд утрати близькоi чи коханоi людини, увесь моай прийде на допомогу.

День мертвих (Di?a de los Muertos)

Мексика: святкування Дня мертвих вiдбуваеться щороку мiж 28 жовтня i 2 листопада. Існуе повiр’я, що цього дня тi, хто вiдiйшов в iншi свiти, отримують право вiдвiдати друзiв i родичiв на цiй землi. Люди вiдвiдують могили своiх рiдних i близьких, приносять iз собою iжу i питво. Головною iдеею вiдзначання цього дня е радше святкування життя, нiж скорбота за його скороминущiстю, створення вiдчуття спiльностi навiть тодi, коли ми втрачаемо близьких.

Без цiлого села дитини не виростиш

Захiдна Африка: прислiв’я «Без цiлого села дитини не виростиш» iснуе у багатьох рiзних африканських мовах i дiалектах, але кажуть, що воно походить iз народiв iгбо та йоруба на заходi Африки. Спiлкування формуе нашу поведiнку – i прислiв’я нагадуе, що, шануючи нашi взаемини, ми всi стаемо щасливими.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить