Дiви ночi
Юрiй Павлович Винничук

Повiсть «Дiви ночi» – один з найвiдомiших бестселерiв украiнськоi лiтератури. Вiн був надрукований ще 1992 року, декiлька разiв перевидавався, але знову швидко зникав iз полиць. …Подii книги розгортаються у 1978 роцi. Герой повертаеться з армii i з головою поринае у шалений вир життя – такого, якого вiн ще не знав. «Фарцовка», друзi-сутенери, проститутки, стара панi, що у своiй «школi» готуе дiвчат для певних послуг, – за всiм цим свiтом герой спочатку лише споглядае. Але швидко стае у ньому «своiм»…

Юрiй Винничук

Дiви ночi

Книга перша

Вступ

Вони з’являються разом iз сутiнками – нiчнi троянди наших вулиць. Виповзають зi шпар i трiщин, вилiтають iз димарiв, випiрнають з каналiзацiй i смiтникiв – дiти ночi.

Тiльки тодi, як смеркне, зможеш iх розпiзнати безпомилково. А вдень вони не помiтнi. Вдень вони – як усi. Як ти або я.

У величному храмi ночi минае iхне життя. Жрицi любовi, древнi як свiт, – з вулиць вузьких Вавилона, Єгипту й Ізраiлю, з афiнських передмiсть i римських сутерин, з площi Пiгаль i Бродвею, дiви ночi з Академiчноi – прошу, дозвольте пiзнати свiт ваш таемний, проникнути у ваш храм, аби знати, якому богу ви молитесь i чи вартий вiн вашоi вiри.

Одеськi гастролери

Історiя ця трапилася 1978 року i тривала рiвно 18 днiв. То було неймовiрно шалене лiто.

Минуло пiвроку, як я повернувся з вiйська, i перше, що я повинен був зробити, це з’явитися у вiйськкомат i замельдувати свiй дембель. Заодно отримати пашпорт, якого в мене забрали перед вiдправкою на службу. А з’явитися на яснi очi пана коменданта я мав у повному обмундируваннi – себто у парадовiй формi i в шинелi. І ось замiсть того, щоб як нормальна людина прийти туди вiдразу по приiздi до Львова, взимку, я закинув i форму, i шинелю в комiрку та спрагло кинувся у вир життя, якого був позбавлений у вiйську. Почав я з того, що зробив рейд по кiнотеатрах, переглядаючи iнколи по три фiльми на день. Я, як i бiльшiсть львiв’ян, надавав перевагу закордонним фiльмам, за винятком iндiйських, арабських та з краiн соцiалiстичноi спiвдружностi. Багато переглянутих фiльмiв були тупими i безпросвiтними. А ще я жадiбно ковтав книги, якi замовив поштою, i за рiк служби чекала на мене iх уже цiла гора. По п’ятницях, суботах та недiлях я з кимсь iз кумплiв водив козу по кнайпах, пiдриваючи дiвчат. А iх було море, i кожна свiжа дiвчина видавалася менi гiршою за ту, яку я можу мати пiсля неi. Тому я нiколи не зупинявся на досягнутому. Грошi я заробляв, перепродуючи манатки, купленi в полякiв. Бажання влаштовуватися на сталу роботу в мене не виникало, i пашпорт менi був поки що нi до чого. Вiйськовий квиток з успiхом його замiняв на поштi чи деiнде.

За цi пiвроку я випив цистерну вина i зо три вiдра рiзноманiтних коктейлiв. Переважно без закуски. При цьому нiхто мене нiколи не бачив п’яним. Бо я мав свою мiрку. Точнiше, мiрка мала мене. Я навiть при великому бажаннi не вдую бiльше як двi пляшки вина. Щось раптом у менi перемикаеться, i все, клямка. Чорнила я не пив категорично. Горiлки для мене не iснувало. Я не любив дешевих мiцних вин, лiкерiв, коньякiв, одеколону, полiтури й денатурату. Я пив тiльки вишуканi напоi, якi тодi коштували смiшнi грошi, а продавались на кожному кроцi. Я смакував чудеснi напiвсухi вермути з Югославii в лiтрових пляшках – бiлi й червонi. Особливо «Бадель» та «Істру». Вiд них не вiдставали також вермути мадярськi – особливо вишневий. Я в лiричнiй задумi цмулив сухi бiлi словацькi вина в пузатих лiтрових пляшках, часто змiшуючи iх iз «Баделем» у пропорцii три до одного. Молдавський червоний «Ізвораш» у парi з шампанським уставляв будь-яку панну за лiченi хвилини. Дорогi тепер грузинськi вина коштували чотири карбованцi, i я пiднiмався у небеса, перекочуючи по пiднебiнню терпкуватiсть iхнього смаку. Грузинськi вина мiг оцiнити тiльки такий гурман, як я. Публiка iх купувала рiдко, надаючи перевагу «бiомiцину» – бiлому мiцному шмурдяку. Мадярський «Токай» у присадкуватих пiвлiтрових пляшках з роком урожаю, румунськi напiвсухi бiлi вина «Котнарi» та «Мурфатляр» у пляшках iз видовженими шийками, у якi дуже важко було загнати корок, я мiг пити й на самотi i завше тримав у запасi на випадок, якщо приведу панну додому. Алжирськi червонi, аж чорнi, суперсухi i супертерпкi вина чудово надавалися для глiнтвейну – я нагрiвав iх на вогнi, додавши меду i гвоздикiв. Вiд склянки португальського портвейну в мене крутилася голова – вiн мав щось чи не 25 градусiв. Пляшки на двох було цiлком достатньо, аби вiдчути себе крутим чуваком.

Я пив за своi i на шару, пив сам i з друзями, пив у кнайпах, сквериках, парках, брамах, пив у кiнотеатрах i на стадiонах, пив у пiдвалах i на дахах, в автах i потягах, на деревах i бальконах, в травах i житах, в озерах, морях i рiках, в лiсах, полях i кущах, в майстернях художникiв i в помешканнях ледь знайомих менi людей. Інколи я, прокидаючись уранцi в чужому примiщеннi, не мiг навiть пригадати iменi господаря чи господинi

В таких випадках я намагався непомiтно щезнути, аби уникнути обов’язкового похмеляння. Синдром похмiлля був менi невiдомий. Я пив з класними письменниками, якi не мали змоги надрукуватися, i з модерними художниками, якi демонстрували своi картини лише в майстернях. Кращi з них поволi вiдходили в iншi свiти, бо не дотримувалися мiри у випитому, залишаючи мене напризволяще.

І ось одного сонячного липневого дня я вiдчув, що з мене уже всього цього досить i пора братися за розум. Пора влаштуватися де-небудь художником-оформлювачем i продукувати транспаранти, стенди, стiннi газети та iншу байду, як це робив Грицько Чубай. Заробiток непоганий i, головне, не вiдбирае багато часу. Коли менi спала на думку ця мудра iдея, я раптом згадав, що й досi не замельдувався у вiйськкоматi й не маю пашпорта, а без пашпорта я нiхто. «Без бумажкi ти букашка, а с бумажкой челавек», – вiстила советська приказка. Я полiз до комiрки, витягнув на свiт божий вiйськову форму разом з шинелею, розгорнув – i вжахнувся. Їх поточила мiль! Мундир до всього ще й вкрився якоюсь липкою цвiллю, бо в комiрцi було вогко. Шинель постраждала менше, але вона вся сипалася i бiлiла личинками молi. Я заходився ii чистити i за годину таки привiв до ладу, але з мундиром був гиблий варiант. У такому мундирi я нiяк не мiг заявитися у вiйськкоматi. В такому мундирi я мiг хiба порпатися в смiтниках у пошуках порожнiх пляшок. Але якщо вбрати поверх вiйськовоi форми шинель, то буде все в порядку. Я так i зробив, але прихопив ще з собою течку зi штанами i сорочкою, аби перебратися пiсля вiдвiдин вiйськкомату.

І от уявiть собi картину. Лiто. Сонце. Дiвчата в мiнi-спiдничках, хлопи в сорочках з короткими рукавами. А тут суне якийсь вар’ят у важкiй довгiй до п’ят шинелi, застiбнутiй на всi гудзики. Добре хоч вiйськову шапку-вушанку вiн не натягнув на голову, а сховав у ту ж таки течку. Цей вар’ят, спливаючи сьомим потом, сiдае до трамвая «чвiрки», висiдае бiля Оперного i далi чимчикуе у напрямку Кракiвського базару. Але тут уже в центрi вiн таки натягае на себе шапку-страшилку, бо якщо вiн буде вбраний не по формi, без «головного убору», його вмить замете вiйськовий патруль. Люди озираються. Вар’ят виглядае дико. За пiвроку в нього вiдросли патли, i вiн уже нiчим не нагадуе солдата славноi Червоноi армii. Вiн хутше нагадуе бiйця iз армii Нестора Махна. Понадто, що на ногах у нього не солдатськi черевики чи чоботи, а… сандалi. Черевики вiн встиг уже подарувати свому татовi.

На превелике мое щастя, я не зустрiв дорогою нiкого знайомого. Моя поява у вiйськкоматi викликала чималий ажiотаж, секретарки не могли надивуватися:

– Ти шо, на пiвнiчному полюсi служив? А пiд шапкою снiгу нема?

Комендант ошелешено гортав мiй вiйськовий квиток i не мiг зрозумiти, чому я так довго – цiлих пiвроку – не мiг до нього дiйти. Я щось белькотав, впрiваючи пiд шинелею, яка мене грiла в найлютiшi морози, i не смiв розстiбнути жодного гудзика, аби не зганьбитися до решти своiм мундиром. Посопiвши, комендант поставив у квитку печатку, видав менi пашпорт, i я, супроводжуваний кпинами секретарок, вивалив на вулицю. Пiрнувши у першу-лiпшу браму, я скинув шинелю i шапку та повiсив на поруччя сходiв – комусь знадобиться. Потiм вийняв iз течки сорочку й штани, перебрався, а парадову форму, поточену мiллю, запхав у течку й лишив ii там-таки у брамi. За хвилю я уже чимчикував центром мiста, нiчим абсолютно не вiдрiзняючись вiд оточуючого середовища. Ви собi не уявляете, яка це полегкiсть – отак взяти й розчинитися в натовпi, ти йдеш i нiкому нема до тебе дiла, ти стаеш людиною-невидимкою.

Але, не маючи жодних справ у мiстi, я вирiшив вернутися до хати. І от на зупинцi «четвiрки» сталася пригода, яка стала початком цiлоi смуги життевих катавасiй.

– Пробачте, ви не скажете, де тут можна пообiдати?

Я вмить виринув iз глибини своiх дум – передi мною розквiтли двi фантастичнi кралi, iхня врода належала до того типу, за яким завше всi озираються, милуються i палко прагнуть здобути, але одружуватися остерiгаються.

Не знаю, який мене чорт пiдкусив бовкнути таке, чого не дозволила б собi жодна нормальна людина. Але спробуйте бути нормальним, коли бiля вас такi запашнi iстоти – «шанель» число три било в нiс iз вiдстанi метра. Запитання звучало росiйською мовою, але я, вважаючи, що передi мною моi землячки, вiдповiв украiнською:

– У мене, – ще й вишкiрив зуби, як це люблять робити американськi актори у тих фiльмах, якi ми купуемо.

Панночки хихикнули:

– У вас? Ви що – офiцiант?

– Нi, я поет. Але живу поруч i можу вас нагодувати кишкою.

– Кiшкою? – перепитали вони i перезирнулися.

І тодi я зрозумiв, що це не галичанки, бо справжню галичанку збуди о третiй годинi ночi i спитай про кишку, то вона тобi вмить протарабанить усi вiсiм способiв ii приготування.

– Еге, – кивнув я, – кишкою. Це смаколик, який вам i не снився.

– Смакалiк? – знову перепитали вони, не перестаючи хихикати, так, як це, мабуть, чинили чарiвнi англiйки, коли зустрiчали чарiвного аборигена.

одi вже я перейшов на свою ламану росiйську i пояснив, про що йдеться, описавши, звiсно, i тi вiсiм способiв. Ясно, що тут i камiнь пустив би слину, а тому я не здивувався, коли обидвi скочили зi мною у трамвай i навiть милостиво зафундували талона.

Заки ми дiсталися моеi хати на Голосковi, милi дiвчата повiдомили, що вони з Одеси i працюють в одеському цирку, який саме прибув до нас на гастролi.

Мешкав я на ту пору сам у привiтному будиночку, який належав колись моему дiдовi. А кишку та iншi смачнющi речi передали менi зi Станiслава батьки, бо там, де вони жили – на благословеннiй Софiiвцi, – трималося не тiльки гусей, качок, кролiв, свиней, кiз, а навiть корiв.

І от, коли ми плямкали вже над другою пательнею, панночки розкололися: нiякi вони не циркачки. Просто приiхали до Львова погуляти. Нiде не працюють, але кожна мае однокiмнатну квартиру в Одесi.

– Не знаю, чи коректним буде з мого боку запитання: з чого ви живете?

Панночки не могли натiшитися моею наiвнiстю:

– Який же вiн милий, правда?

Щось несмiливе i туманне почало засвiчуватися в моiй головi, неясний здогад ставив усе на своi мiсця, але одразу ж знаходив опiр при думцi: а що сказала б моя ненька, якби дiзналась, що гордiсть ii кулiнарного мистецтва – найкращу кишку всiх часiв i народiв – цямкають оцi… оцi… е-е… не знаю, як i сказати, бо те смачненьке слiвце, яке мае моя мама для даного хобi (нагадую: це був 1978 рiк, коли професiею таке заняття ще не називалося), може викликати у вас спазми горла, i якщо ви ненароком iсте зараз вареник, то лiпше менi стриматись.

– Так, вiн дуже милий, – пiдтвердила друга панночка i провела теплою долонею по моiй щоцi.

У читача може скластися враження, що автор був набагато молодший вiд своiх гостей. Насправдi було навпаки. Я мав тодi двадцять шiсть рокiв, а дiвчата – по вiсiмнадцять. Однак почувалися вони впевненiше й розкутiше, анiж я, вони сипали дотепами, говорячи цiлком культурно, i лише деколи вставляли якесь одеське слiвце. Одну звали Марiанна, а другу Лена (насправдi Олександра, що iй дуже не подобалося). Я iх вiдразу перехрестив Марунькою i Леською, на що вони вiдреагували божевiльним реготом, але не заперечували.

Попоiвши та запивши львiвським пивом, моi кралi повмощувалися на канапi, закурили «Маlborо» i почали розповiдати.

Історiя одного грiха

Шлях на панель для кожноi з панночок пролягав своерiдно. Марунька у восьмому класi «втрiскалася» у спортсмена-десятикласника i вiддалася йому на природi. Але, як виявилося, для цього спортсмена вона була лише черговим рекордом, досягнувши якого вiн заспокоiтися не мiг i рушив на подолання нових бар’ерiв. Ну а Марунька, винятково з бажання забутися, закохалася вдруге. А потiм утрете i вчетверте.

У дев’ятому класi вчитель фiзики показав на свою долоню i проголосив, що скорiше у нього там волосся виросте, анiж Марунька перейде до десятого класу. Тодi наша Марунька, не довго думаючи, «випадково» застае фiзика в його кабiнетi пiсля урокiв i так жалiбно-жалiбно, опустивши соромливо очка, просить консультацii. Учитель не був iз залiза i тут-таки зловив таксi й повiз палаючу любов’ю до фiзики дiвчину на свою хату. Рiвно о вiсiмнадцятiй нуль-нуль урок було закiнчено, бо мала повернутися з роботи вчителева дружина, а вона чомусь не любила хатнiх урокiв. Учитель тицьнув Маруньцi два карбованцi на таксi, висловивши переконання, що однiеi консультацii буде малувато.

Марунька щасливо переповзла в десятий клас, хоч долоня фiзика так i не покрилася волоссям.

Згодом, уже маючи досвiд, вона домовилася на консультацii ще й з iншими вчителями. Ба, навiть iз самим завучем. Можна, правда, було консультуватися i в директора, якби це не була жiнка.

Гадаю, ви не здивуетесь, якщо я скажу, що Марунька вступила до Одеського унiверситету на заочне вiддiлення i на час нашого знайомства закiнчила перший курс. Консультацii iй давали охоче, а деякi викладачi, «врубавшись в струю», уже самi заганяли Маруньку в глухий кут незадовiльними оцiнками, провокуючи таким чином хатнi уроки. Слухняна студентка не вiдмовляла анi тридцятилiтньому, анi шiстдесятилiтньому.

З цього приводу пригадую, що була i в Станiславському педiнститутi теж отака Марунька. Один професор у лiтах побився об заклад у компанii, що охоче проведе нiч з цiею панною. Заклад був прийнятий одноголосно. Якби викладач не справився, то мав подарувати дамi норкове хутро, а якщо б опинився на висотi, йому мали завезти «на хату» десять ящикiв шампанського.

Отже, двое розiмлiлих вiд спеки голубочкiв замкнулися в готелi, i Венера благословила iх усмiхом. Як на те, дурний хлоп наковтався перед тим якогось чортовиння, бо на власнi сили не розраховував, i от пiд час апогею пiшла в нього горлом кров i залила лебедину шийку нещасноi студентки. Скандал був неабиякий, але, як той казав, пiд ковдрою. Його хутко погасили, бо викладач читав далеко не географiю.

У Маруньки подiбних ексцесiв не було, але розповiдала, що один професор поважного вiку запрошував ii до себе щотижня, поiв заморс

кими винами i годував iз ложечки рiзними кремами, а потiм гладив кiстлявою рукою по колiнi й, вiдкинувшись на подушки, блаженно засинав. Усе це задоволення обходилося йому дуже дешево, бо Марунька, крiм вина i крему, не дiставала анi ламаноi копiйки. Зате усi сесii минали на одному диханнi.

Такий спосiб проституцii у советськi часи був популярнiшим, анiж звичайний, за грошi. Крiм навчальних закладiв, де практикувалися подiбнi «консультацii», рiзноманiтних Маруньок культивували й на пiдприемствах. Їх тримали завше напоготовi, аби кинути в останнiй наступ, бо коли пiдводили усi iншi методи, вдавалися до цього. «Секретарка» йшла на штурм черговоi «нездоланноi фортецi», яку не брав навiть хабар. І ось уже з тiеi фортецi зоставалися самi руiни…

Вийшовши замiж, окремi з них продовжували займатися улюбленим фахом. Я знаю один трафунок, коли чоловiк зловив свою жiнку на гарячому точнiсiнько, як у банальному анекдотi, повернувшись достроково з вiдрядження. Ясна рiч, билися писки, юшило з носа, рвалася нiчна сорочка, i летiла на пiдлогу масивна кришталева ваза, про яку заздалегiдь було вiдомо, що не розiб’еться. Клiент у шоковому станi згрiбав манатки i чкуряв мало не через вентиляцiйний отвiр. А потiм… потiм люба жiночка, коли iй вдалося перекричати чоловiка, почала тицяти пальчиком i в те, i в се, i в оце, i в оте, ба навiть витягла потаемну скриньку, набиту перстениками, шпурнула пiд ноги чоловiковi його джинси, костюмчик «Мiстер Д» i п’ятнадцять таких же сорочок, i дублянку, i ще Бог знае що, а тодi спитала так нiжно-нiжно: «А чи задумувався ти, мiй кохасику, звiдкiля усе це взялося? Чи не за твою iнженерську платню?… А оце?» – І тут вона давай викидати з холодильника сальцесони, ковбаси i бляшанки з чорним кав’яром та ще рiзнi там марципани, якi багатьом з нас i не снилися. А ще бар вiдкрила та хрясь фiгурною пляшчиною бананового лiкеру об паркет: «А це звiдки? За твоi мiдяки?»

Чоловiк, сьорбаючи з паркету дорогоцiнний лiкер, починае гатити себе в груди i клястися, що такого бiльше не повториться, а потiм обое полягали в ще теплу постiль, i вiн, тепер уже сьорбаючи носом, потихеньку заспокоiвся i попросив пробачення.

На радiсть закордонних туристiв, советськi повii були найдешевшими в Європi. Меншою була такса тiльки в повiй В’етнаму чи Фiлiппiн, де iснував до iноземцiв такий самий пiетет. Колись африканки та полiнезiйки вiддавалися бiлим за всiлякi брязкальця, люстерка, шкатулочки, намиста. В Союзi ж iноземець отримував нiч кохання за помаду, бюстгальтер, духи, панчохи чи просто за набiр протизаплiдних пiгулок. Зате громадянин Краiни Рад у себе вдома мiг мати любов за шампанське або, як говорилося, «за стiл».

Проте iснували повii i значно вищого гатунку, набагато дорожчi. Їх було менше, називались вони путанами i були справжнiми майстринями своеi справи, до них зверталися за консультацiею, щоб перейняти досвiд. Московськi путани цiнилися найвище, оскiльки мали змогу побувати за кордоном та пройти практику на площi Пiгаль або в iнших вiдповiдних iнституцiях. Нашi ж провiнцiйнi повii особливими талантами не вiдзначалися i лише завдяки урокам у путан та переглядовi порнокасет сяк-так пiдняли свою квалiфiкацiю.

Улiтку, коли повii усiх можливих гатункiв котяться на пiвдень, кожне курортне мiстечко вiдразу оживае i на очах молодiе. Це всесоюзний симпозiум жриць любовi розпочав свою роботу. Йде широкий обмiн iнформацiею, розповсюджуються порножурнали, вiдеокасети, порнофотографii i таке iнше.

Історiя другого грiха

Розповiвши про Маруньку, ми нарештi дiйшли до того мiсця, де читач повинен дiзнатися, як i чому вона з Леською опинилася у Львовi.

Отже, Лесьчина кар’ера мала сiмейнi традицii – повiею «працювала» ii мама, а коли Леська досягла п’ятнадцяти рокiв, матiнка змусила ii лягти з клiентом за двi пляшки шампанського. Однак донька хутко зметикувала, що заробляти можна далеко бiльше, i втекла з дому. В якомусь барi познайомилась з бурмилом рокiв тридцяти п’яти, який запропонував пожити в нього. Називався Фiма Прiцкер на прiзвисько Шкаф, по-нашому Шафа. Був грубий i широкий. У Шафи «на хатi» виявилися всi умови для прискореного статевого дозрiвання – велика колекцiя порножурналiв, якi постiйно були в русi, бо Шафа ними гендлював. Пройшовши курс навчання, Леська зрозумiла, що не любов керувала самаритянським вчинком Шафи, а звичайнi грошi. Шафа виявився ще й сутенером.

Вони й далi мешкали разом, i Шафа навiть виявляв ознаки нiжностi, але тепер уже Леська заробляла грошi i була годувальницею «сiм’i». Шафа сам вибирав клiента, домовлявся з ним, здавав йому на руки Леську мало не пiд розписку i приймав назад. Вiдводив на роботу i приводив з роботи. Грошi дiлили порiвну. Чим не iдилiя?

І була б ця iдилiя безконечна, якби Шафу одного разу не «поставили на перо» – себто пригрозили ножем. Рiч у тiм, що Шафа мав один недолiк: грав у преферанс на грошi. Раз виграе, раз програе – рiзне бувало. Це коли грав зi своiми. Але якось програв невiдомим особам чотири тисячi. Думав – по ставить рест

ран та й обiйдеться. Аж нi. Тi особи увiмкнули «лiчильник», щодня росли проценти, а хитрi хлопцi спокiйно чекали, поки Шафа метався, як загнаний лев. Леська навiть спробувала спокусити тих осiб, але з цього нiчого не вийшло. «Чотири тисячi або перо в печiнку», – вiдказали вони.

Одного вечора Шафа повернувся побитий. Леська змивала кров, мастила йодом i кремами, а Шафа гiрко плакав:

– І де менi взяти такi грошi? Що вони думають? Вони думають, що Шафа мiльйонер? А Шафа бiдний еврей. У Шафи часом нема навiть трьох копiйок на трамвай.

Його велике волохате тiло здригалося вiд плачу. Леська плакала теж. Шафа був добрий i ставився до неi, як брат.

А наступного разу Шафа кудись щез i не повернувся додому. Такого з ним не бувало, Леська обдзвонила всiх знайомих, потiм почала видзвонювати по лiкарнях, але все даремно. І тiльки вранцi голосний стукiт у дверi сповiстив, що сталося щось злого. Стукала сусiдка. Вона щойно опустилася у пiдвал, а там… там…

Леська щодуху помчала вниз. У пiдвалi, загородивши вузький прохiд, лежав мертвий Шафа. Потовчений i в кровi. У скривавленiм ротi було повно скла.

Вернулася назад зателефонувати його родичам, поки сусiди викликають мiлiцiю, i що ж вона побачила? Та сама сусiдка, яка знайшла тiло, хазяйнувала тепер у квартирi. На пiдлозi валявся одяг, висунутi шухляди, постiль… Леська кинулась на сусiдку i шарпнула ii за волосся. Та зашипiла:

– Дурна! Зараз приiде мiлiцiя! Все пропаде! А тут грошi! Великi грошi!

– Якi грошi? Шафа не мав на трамвай! Його вбили за грошi!

– Дурна! Шафа – буржуй!

Леська остовпiла. Сусiдка, користуючись цим, поновила розкопки i таки знайшла, що шукала. В корзинi з брудним шматтям було подвiйне дно. А там – пакунок. Рахувати не було коли. Сусiдка на око роздiлила грошi на двi половини, тицьнула одну дiвчинi, а з другою щезла. За хвилину вона повернулася i помогла прибирати.

– Це ще не все. Мае бути й золото.

– Але як же так? Як же так? – хлипала Леська. – Винен був чотири тисячi… Мiг же вiддати…

– Ти Шафи не знаеш. Вiн так любив грошi! Жив для них. Не раз прийде до мене: «Тьотю Сiмо, у вас не буде двох копiйок? Менi треба з мiста потелефонувати…» Нiколи не повертав… Душевний був чоловiк… Тiльки де ж вiн золото приховав? Усе ж пропаде…

– Боже, що ж менi робити?

– Я б на твоему мiсцi, голубко, тiкала свiт за очi. Замотае тебе мiлiцiя, закрутить… Бiда буде.

Леська, недовго думаючи, спакувала валiзочку i, благословляючи розважливiсть та непоквапливiсть нашоi мiлiцii, випурхнула з будинку.

За кiлька днiв разом зi своею подругою Марiанною покинула й Одесу. Мала з собою шiсть тисяч – спадок по Шафi.

Я – сутенер

Досхочу потелiпавши язиками, дiвчата повiдомили, що iм пора б уже вийти кудись на люди, скажiмо, до ресторану.

– Який тут у вас у Львовi ресторанчик з iнтуристами?

Я подумав, що в «Інтурист» (теперiшнiй «Жорж») ми можемо й не потрапити i запропонував «Львiв». Дiвчата запросили мене з собою, аби я мiг наочно побачити, як виглядае iхня «праця». Я охоче погодився на пропозицiю. На ту пору я жадiбно вивчав життя. Дiвчата пильним оком оглянули мiй невибагливий гардероб i зупинили свiй вибiр на джинсах i светровi. З мештами в мене було невесело. Фiрмою не пахло. Витвiр рiдного «Прогресу» мiг вiдлякати клiента.

Дiвчата вирiшили розiграти невеличкий спектакль. Разом ми мали вдавати студентiв-грекiв, якi навчаються у Львовi. Така затiя менi припала до смаку. Дарма, що грецькою знав я лише загальновiдомi термiни на зразок «альфа» та «омега». Зате обидвi «гречанки» мали напохватi кiльканадцять необхiдних для iхньоi професii фраз, яких вони набралися в одеському порту. По дорозi вони навчили мене кiльком з них та ще десятковi слiв, якi мали для нас кодове значення (так – ясу, нi – охi, шляк би тя впiк – гамота панагiя).

Отже, менi, як грековi, фiрмовi мешти були просто життево необхiднi.

– Нiчого, йдемо, – сказала твердо Марунька, яка виявляла до мене якесь особливе, ледь не материнське почуття.

І ми пiшли. Майже навпроти готелю «Львiв» був скверик i автостоянка, де паркувалися польськi авта. Тут завше крутилися фарцiвники, скуповуючи в полякiв рiзне манаття. Однак це був не надто спокiйний бiзнес, бо час вiд часу робила набiги мiлiцiя, i коли iй вдавалося когось прилапати за купiвлею джинсiв чи сорочок, то вiдразу загрiбала у вiддiлок. Тому всi торги вiдбувалися блискавично, чим, звичайно, користалися поляки i деколи пiдсовували шмельц.

– Ви обое посидьте у скверику, а я зараз повернуся, – сказала Марунька i попростувала до польських авт.

Ми сiли з Леською на лавi i пригорнулися, наче парочка закоханих. Але я не спускав очей з Маруньки, яка почала переговори з водiями, жваво жестикулюючи i тицяючи пальцем кудись в неозору далечiнь. Нарештi якийсь поляк вилiз iз авта, вдавано байдуже роззирнувся i попрямував у браму, а моя люба подруга за ним.

– От дае! – засмiялася Леська.

– Як? Вона що… там… у брамi? – пробелькотiв я з неприхованим жалем, у якому вчувалися ледь не ревнощi.

– 

бставини вимагають, – сказала Леська i простягнула менi сiрники, аби я запалив iй цигарку, а коли я хотiв повернути пуделко, додала: – Тримай у себе. Вчися обслуговувати дам. Ти тепер грек, а не рагуль.

Я недбало розвалився на лавi i подумав: «Я грек, а не рагуль. А до цього часу я був рагулем i нiчого не знав про справжне життя. А воно ось – поруч. І я грек. І бiля мене моя гречка». Я поклав руку Лесьцi на плече i засвистав «Гуцулку Ксеню». Попри нас пройшов мiлiцiонер, i всi, хто ще кiлька секунд тому прилип до польських авт, враз повiдлипали i стали заклопотано дивитися хто куди з такими мiнами, начеб у кожного з них з-пiд самого носа втiк трамвай.

Я й незчувся, як раптом перед очима вигулькнула Марунька i кинула на колiна пакунок.

– Ну, скидай своi шузи.

У пакунку лежали чудовi кавовi фiрмовi мешти. Тiльки ледь зачовганi.

– «Саламандра». Чого придивляешся? Це навiть добре, що поношенi. Природнiше виглядатиме.

Тут вона нагнулася, пiдхопила моi «прогресiвськi» анти-мешти й грацiйно опустила у смiттярку.

– І це ж треба, ще тiльки вчора я купив до них новi шнурiвки, – зiтхнув я, взуваючи «Саламандру».

Мешти були як влитi. Ось так, моi любi, i стають альфонсами.

– Звiдки ти знаеш мiй розмiр?

– Око треба мати. Ходiмо. Мусимо ще зайняти вигiдний столик.

– Дайош Львiв! – бадьоро гукнула Леська, а менi захотiлося вiдповiсти розпачливим «no pasaran!», однак я стримався, бо при iхнiй похапливостi до чужомовних фраз може бути, що й ця iм знайома.

Бiля входу в ресторан юрмилися джинсовi «мальчики» i полум’янi «девочки». Дверi ресторану вiдчинялися щойно о сьомiй, але вже з шостоi публiка займала чергу пiд дверима, iнакше потрапити всередину було неможливо. Годинник показував чверть на сьому. Я думав, що ми зачекаемо разом зi всiма, але Марунька пропхалася до дверей i почала лопотiти щось по-грецькому, де-не-де вставляючи росiйськi слова. Швейцар перехилив набiк розумну голову й уважно слухав. Іноземцями його важко здивувати. Раптом Марунька вдарила об скло пальцями, i враз швейцар прокинувся, на обличчi його з’явилося зацiкавлення. Три пальцi Маруньки вдаряли по склу з якоюсь ледь вловимою перiодичнiстю. Нiхто на це не звернув уваги i, може, лише тому, що я не зводив очей, оцi удари пальцями видалися якимось таемничим знаком. Зрештою, i поведiнка швейцара говорила про це: вiн зрозумiв гасло, вiдчинив дверi i впустив нас досередини. Марунька тицьнула йому щось у руку, а вiн кивнув головою в бiк вiльного столика пiд вiкном.

Ресторан не був цiлковито порожнiй, як це видавалося з вулицi. За одним столиком сидiла товста розпацькана профура туманного вiку. За iншим – двi зовсiм молоденькi дiвчини.

– Соски, – цвиркнула Леська, визначаючи специфiку iхньоi професii. А коли ми сiли, описала, якi саме деталi одягу i косметики говорять про це. – Бачиш, якi в них нарум’яненi щiчки? Тiльки соски так малюються. Ще вони полюбляють зав’язувати собi кольоровi бантики, вбирати бiлi пiдколiнки i короткi спiднички школярського покрою. Вони, як i всi iншi повii, завше тусуються парами.

– Якi ж будуть нашi iмена? – слушно нагадала Марунька.

– Ну, ти можеш залишатися Марiанною, – вiдповiла Леська. – Я буду Єлена, а вiн – Коста.

– Менi бiльше подобаеться Нiкос, – сказала Марунька.

– Казандзакiс, – уточнив я.

– Що?

– Був такий грецький письменник. Нiкос Казандзакiс.

– Письменникiв нам не треба, – категорично похитала головою Леська. – Будеш Коста… Ах, мiо, мiо Коста!.. – Вона замрiяно вiдкинула голову, а за мить видушила крiзь зуби: – Жлоб… Подарував менi французький коньяк i сам його видудлив за нiч.

– А ти де була?

– У трансi.

Тут швейцар милостиво розчахнув дверi, i ресторан наповнився галасом. Юрба вмить обсiла столи. Але далеко не всi. Кiлька столiв зосталося вiльними, проте швейцар знову зачинив дверi i повiсив табличку: «Вибачте. Мiсць немае». Тепер настав його зоряний час. Надалi запускатиме лише окремими групами, докладно з’ясувавши, скiльки мае бути осiб, а адмiнiстратор навiть поцiкавиться, що саме вони збираються замовити на вечерю, бо ану ж це тi, хто за пляшкою пива зiбрався бавитися до пiвночi.

Того вечора за п’ятьма столами «працювало» дванадцять повiй. «Моi» сидiли за шостим столом, але повiями не були. Бо були греками. Скiльки ще в залi було таких «грекiв», важко сказати.

Швейцар, маючи з повiями угоду, особисто скеровував потенцiйних клiентiв за столи з повiями. Одних – на iх власне замовлення, а iнших – на замовлення самих повiй. Цим вiн скидаеться на вуличного регулювальника. Пiсля такого жесту, який вказуе напрям руху для грошовитого клiента, повii зводять голови i насторожено проводжають поглядами кожного з них. Ось два грузини вже щось нашiптують швейцаровi, i той, кивнувши, показуе рукою на наш столик.

– Увага, – шепоче Єлена i пригублюе шампанське.

У нас на столi крiм пляшки шампанського i тарiлочки з цукерками бiльше нiчого нема. Я цмулю шампан i намагаюся не дивитися на грузинiв. У цю мить почуваюся такою ж повiею, як i моi новi по

руги. Дурна фраза з дурного анекдоту починае мигтiти в мозку: «Ох, не могу – сiчас отдамся». Вiдчуваю, як тихо-тихенько опускаюся на дно i стаю там своiм чуваком, а дно – моею стихiею. Я – грек, альфонс i блудник.

Грузин: Извинит. Ки вам можьно?

Єлена: Мiса арахi.

Марiанна: Есi ясу… ясу…

Коста: Да, да… пожалюйста… ясу…

Грузини сiдають якось дуже обережно, наче iх попередили, що крiсла зроблено з чеського скла. Обом пiд сорок. Здоровi хлопи. Такий як трiпне, думаю собi, не знати де опинишся.

Якусь мить пануе мовчанка. Ми трое вдаемо повну байдужiсть. Дiвчата курять, я попиваю вино. Грузини повiльно дозрiвають. Нарештi один засвiчуе золото зубiв:

– Ви iностранец, да? Ілi местний?

– Наверно местний, – додае другий.

– Ми – греки, – пояснюю калiченою росiйською мовою. – Ми вчимося у Львовi.

– О, греки! – захоплено вигукують грузини. – А ми – Колхида, да? Помниш? Язон, Медея, Аргос? Залатой руно?! А? Помниш? Адисей, да?

– Ясу! – скрикую я, наче зустрiв по довгих мандрах рiдного брата, i ми кидаемося одне одному в обiйми. – Ясу! Колхiда!

– Вашь – Язон, нашь – залатой руно, да?

– Ясу! – знову тiшуся я i тисну обом руки.

– Куда девал залатой руно, а? Ето типер валута, да? А ти забрал, ничего не дал!

Пiсля цього вiдбулося знайомство. Грузинiв звали Теймураз i Отар. Вони дуже швидко вияснили для себе суттевий факт, що я – брат Марiанни, а Єлена не моя дiвчина. Тобто обидвi гречанки були вiльнi. Це дуже втiшило грузинiв, i вони, закликавши офiцiанта, вкрили стiл наiдками та напоями.

Далi вже все йшло як по маслу. Грав оркестр, грузини танцювали з чарiвними гречанками, делiкатно розставляючи сiтi i заманюючи в них «невинних пташат», хоч насправдi самi вже були в сiтях вiд тiеi самоi хвилини, як переступили порiг цього ресторану. Гречанки належали до майстринь своеi справи i «знiмалися» дуже повiльно, вiдступаючи з кожним танцем лише незначну частину територii.

А тим часом я сидiв за столом, забутий i покинутий, обстежуючи все довкола пильним оком сутенера. Бо якщо глянути на ресторанну залу оком пересiчного вiдвiдувача, то можна побачити лише людей, зайнятих розмовами, iжею, напоями i танцями. Громадяни пiсля трудового дня вирiшили трохи вiдпочити. Нiчого цiкавого. Але це тiльки так на перший погляд. Спробуйте придивитися уважнiше, зупиняючи погляд на кожному зi столикiв трохи довше… Нi-нi, не так – ще уважнiше… Бачите? Перед вами не просто зала. Перед вами тяжко працюе могутнiй цех! І хоч не чути анi ударiв молота, анi скреготу металу, праця кипить i приносить прибуток.

Ось за сусiднiм столом сидять четверо фарцiв i грають у «чмен». У пальцях вони тримають вiялом червонi десятки, якi мандрують iз рук у руки. Гра проста – треба вiдгадати суму серiйних цифр на банкнотi. Вони не поспiшають, розмiрковують, аналiзують. Це нагадуе гру в карти, але грати в карти у ресторанi не можна, то грають у «чмен».

За iншим столом – поляки, як завше галасливi, з морем алкоголю на столi. Таке враження, що поляки тiльки у Львовi вiдриваються «на цалего», тут вони переганяють через себе декалiтри горiлки. Вигiдно спродавши товар, квасять тепер так, що аж гай гуде. Над ними, спершись на стiл, нахилився «зйомник» – фарц, який знiмае клiентiв. Видно, не весь ще товар продали «франики», як прозвали iх львiвськi фарци. Ось полька висовуе з-пiд столу спортову торбу, розкривае, «зйомник» озираеться на боки, чи не з’явилася в ресторанi мiлiцiя, щойно пiсля цього зазирае до торби, мацае рукою, кивае i випрямляеться. Полька бере з собою другого поляка i, пiдхопивши торбу, чимчикують за «зйомником».

Мiж столиками з дiловим виглядом снуе якийсь курдупель. Росту малого, але напомпований понад мiру – непропорцiйно широкi плечi i груди колесом. Вiн не танцюе, але це не означае, що ритми музики ковзають повз його вуха, вiн реагуе на них кожним своiм рухом. Вiн усiх знае, зi всiма вiтаеться, навiть iз заiжджими поляками.

– Честь, Франю!

– Serwus, Zbychu! Sie masz? Dzisiaj twоj dzien, nie?[1 - Здоров був, Збиху! Як ти? Сьогоднi твiй день, правда?]

– Gdzie tam mоj! Sluchaj, te wasze menty! Juz tutaj mam ich![2 - Та де там мiй! Тi вашi менти! Ось тут вже менi!] – Збишко чиркае долонею попiд горлом. – Dzisiaj jedno auto zawrоcili do Polski! Nawet towar nie zdolalem przepakowac. Mamy srany dzien. Ale siadaj do nas.[3 - Сьогоднi одне авто повернули до Польщi! Я навiть товар не встиг перепакувати. Пересрали нам день. Але сiдай до нас.]

– Nie, dzieki, jestem w pracy.[4 - Нi, дякую, я працюю.]

– Ano, tak![5 - А дiйсно!] – регоче Збишко. – Musisz pracowac, ja twoja prace znam. Jak skonczysz – przyjdz do nas. Mamy takze slicznych panienek. Popatrz na Dorote.[6 - Повинен працювати, я твою працю знаю. Як скiнчиш – приходь до нас. У нас також гарнi дiвчатка. Подивись на Дороту.] Дорота, Дорота, вiзьми до рота! – заспiвав поляк украiнською.

– Stul pysk, draniu![7 - Стуль писк, сволота!] – дзявкнула п’яна Дорота.

– A widzisz, jaka piekna?[8 - Бачиш, яка гарна!]

Франьо-курдупель дефiлюе далi

звинно, обминаючи крiсла, випростанi ноги, танцюючi пари. Вiн то зникае менi з очей, то несподiвано з’являеться, пiдходить до одного стола, до iншого, нахиляеться, перешiптуеться, роззираеться. Ось перебалакуе з кiлькома повiями, уважно перебiгае поглядом по залi i зупиняе свiй погляд на нас. Погляд цей не вiщуе нiчого радiсного, погляд вивчае кожного з нас. Коли вiн зупиняеться на менi, я недбало позiхаю i тягнуся за шампаном. Я розслаблений i спокiйний, як нiколи. Вiд випитого душа рветься на простори, хочеться притулитися до чогось теплого i пружного.

За кiлька хвилин бачу курдупеля уже бiля сосок. Схоже на те, що вони чимось незадоволенi, iхнi сусiди по столу, двое лисiючих з животиками дядечкiв, вийшли покурити. Коли вони з’являються знову, курдупель перехоплюе iх на пiвдорозi, i починаеться торгiвля. Соски стежать за нею з неприхованим iнтересом. Я теж. Дядечки виразно збивають цiну. Курдупель стоiть на своему. Жести його недвозначнi: або-або. Нарештi, коли вже дiйшли згоди, курдупель дае знак пальцями, i втiшенi соски випливають з-за столу, аби в супроводi дядечкiв покинути залу. Так працюють справжнi сутенери.

Повернувшись назад, соски застають уже за своiм столом двох представникiв Середньоi Азii в тюбетейках.

А курдупель усе снуе i снуе свою павутину… Мене, однак, непокоiть, що вiн занадто часто зиркае у наш бiк. Щоправда, я не танцюю, i мое роздивляння по залi справдi може викликати пiдозру. Обстеживши танцюючi пари, виловлюю оком чудесну блондинку в таких тугих джинсах, що усi звабнi випуклостi – як на долонi. Вона витанцьовуе з якимсь добряче захмелiлим пiциком, явно не кавалером. «Ах, Адеса, жемчужина у моря! Ти, Адеса, знала многа горя». Коли музика закiнчуеться, я все ще продовжую стежити за блондинкою. Пiцик пiдводить ii до бенкетного столу, де розмiстилося зо двадцять осiб, i сiдае навпроти. На столi букети квiтiв, якi свiдчать про те, що нарiд гуляе чиiсь уродини.

При перших звуках музики я пересiкаю вiдстань, яка нас роздiляе, i запрошую блондинку до танцю. По дорозi минаемо курдупля.

– Сервус, Надю! – кидае вiн, встромивши своi очi просто в мене.

– Привiт, Франю! Ти чому мене не поздоровляеш?

– А нiби з чим?

– З уродинами!

– Невже? Ну всьо – фалюю за шампаном.

– Одним шампаном не обiйдеться!

Але тут нас пiдхоплюе вихор танцю i Франьо зникае.

– Я бачу, цей Франьо знае весь ресторан.

– Аякже! Така в нього робота.

– Яка саме?

Надя смiеться i уникае вiдповiдi. Вона захмелiла, i очi ii свiтяться безмежною радiстю.

– І скiльки вам нинi гепнуло?

– Вiсiмнадцять.

– Поздоровляю. А можна я вас теж привiтаю шампаном? Обiцяю, що однiею пляшкою не обiйдеться.

Далi я з’ясовую, що Надя працюе секретаркою в науково-дослiдному iнститутi на Лермонтова. Я встигаю ще витягти з неi номер телефону, i танець закiнчуеться.

– Не забудьте про шампанське, – смiеться Надя, коли я, вiдпровадивши, пiдсовую iй крiсло.

Запросити ii на наступний танець не вийшло, оскiльки музиканти зробили перерву, i за нашим столом знову стало гамiрно. Ось Теймураз починае допитувати Марiанну, в панчохах вона чи в колготках, а коли дiзнаеться, що в панчохах, то з’ясовуе, де саме вони закiнчуються. Руки Отара вже вирушили у кругосвiтню подорож по Єленi. Усе нормально. Я радий за них.

Виходжу до вбиральнi i зосереджено розчiсую буйну тодi ще чуприну, мружачи очi вiд клубiв диму. Раптом помiчаю за своею спиною курдупля, рука з гребiнцем заклякае. Вiн усмiхаеться, але обличчя в нього суворе, навiть жорстоке. Перебитий нiс, шрам на щоцi. У мене теж перебитий нiс i шрам на скронi. Але чомусь не такий грiзний вигляд. Та й бiцепсами не можу похвалитися. Вiн кивае набiк, i я слухняно вiдходжу подалi вiд курцiв.

– Пiд грекiв працюете?

Запитання ловить мене зненацька, i я про всяк випадок трясу головою, водночас гарячково обдумуючи якусь вiдповiдь. Але якою може бути вiдповiдь? Краще за все – вдавати захмелiлого. Як вiн мене розкусив?

– Давай без фокусiв, – проказуе Франьо. – Я за тобою давно спостерiгаю. Вийдем поговоримо.

У фойе вiн вибирае безлюдний кут.

– Що це за тьолки з тобою? Я iх ранiше не бачив.

– З Одеси.

– За чужу територiю треба платити. Хiба ти цього не знаеш?

– Знаю.

– А вони про це знають?

– Вони нi. Вони просто вiдпочивають. Я теж.

– Шлангом прикидаешся? Ти чув про Франя Короля?

– Нi.

– Це я.

– Дуже приемно, Юрко.

– Перестань хохмити. Я пiзнав тебе. Я з твоiми домовився, що Збоiсько i Голоско вашi. По «Ватру» включно. Мало?

Вiн прийняв мене за когось iншого, але за кого? Що йому вiдповiсти? Тут ми не зовсiм i самi. Якихось двое збуiв крутяться неподалiк i позирають з-пiд лоба… Догрався. Будуть бити. Чи не будуть? Нi, таки, мабуть, будуть. Такi люблять бити.

– Ну, вашi теж не раз порушували територiю, а я удавав, що не помiтив.

– Ти про Шиньйона? Це ж дурак! І коли то було? Але пiсля того, як ти розправився з тими чудиками з Пiдзамча, я тебе почав поважати. Та й для Шиньйона ти авторитет.

І тут я згадав! Боже

мiй! Я згадав, за кого вiн мене мае!

Це було взимку в кафе «Ватра», неподалiк готелю «Львiв». Кафе «Ватра» у пiзнiй час перетворювалося на гадючник, у якому доправлялися всi, хто ще не прийняв всiеi своеi дози. Ми з Вiктором забрели туди з дуже простою метою – зняти пару колежанок на суботнiй пiкнiк у лiсi. Як на те, у «Ватрi» вже засiдала сама п’янота, кiлька прокурених штахет погоди не робило, i нам не залишалося нiчого лiпшого, як i собi доправитися перед сном. Раптом до нас пiдiйшли цигани зi Збоiськ i запитали:

– Ви цигани?

Вiктор справдi дуже скидався на цигана. Хоча в дiйсностi таких здорованiв серед циган менi не доводилося бачити. Крiм того, вiн комiк. Вiн мiг веселити будь-яку публiку i сипати сто слiв на хвилину. З ним було дуже вигiдно тинятися по кнайпах. Я нiколи не вмiв миттево пiдшукати першоi фрази для знайомства з панною. Зазвичай я видушував ii з себе уже тодi, коли танець закiнчувався, або панна виходила з трамвая. Вiктор брав тодi першi реплiки просто зi стелi. Починаючи вiд банального «Дiвчата, ви сестри?» до галантного «Боже, якi у вас чарiвнi очка!» або «Дiвчата, це не ви загубили десятку? Нi? Чудово, проп’емо разом». Коли панни ковтали цього нехитрого гачка, на сценi з’являвся i я. Головне, не давати паннам оговтатися i засипати iх лавиною слiв. Я брав iнтелектом, Вiктор – словесною половою. Разом ми творили чудову пару, розiгруючи, мов за нотами, увесь спектакль. Але й ми iнколи зазнавали провалу. Якщо за столиком сидiли двi самотнi панни, то це не означало, що вони вiльнi. Вони могли виглядати своiх кавалерiв. Почувши: «Ми чекаемо наших хлопцiв», – я миттево скисав i втрачав iнтерес до розмови, мое метання бiсеру припинялося, i я перемикав увагу на келих, але Вiктора це не стримувало.

– А, я знаю на кого ви чекаете! На тих двох даунiв з Кульпаркова? Такi гарнi дiвчата, ай-я-яй! А ви хiба не знаете, що вони там лiкувалися? Я вам кажу! Я там доктором працюю.

Якщо в цю хвилю з’являлися iхнi хлопцi, а зазвичай то були тихi iнтелiгентнi студенти, Вiктор, який уже встиг довiдатися iхнi iмена, вигукував:

– Чуваки! Вас вже випустили? Як там доктор Буньо? Менi п’ята палата привiт не передавала? Бодюля! В тебе чого такий кислий вигляд? Знову клiзму робили?

Цього фатального разу, коли до нас пiдiйшли цигани, вiн миттево оцiнив ситуацiю i випалив:

– Ага, ми цигани! – i радiсно закивав головою.

Я засмiявся, не знаючи, до чого воно йде.

– Тодi ходiм пити шампанське.

Радостi Вiктора не було меж: о, клас – на шару!

Ми пiдсiли до громади циганських хлопцiв i почали заливати себе шампанським. Морем шампанського! У життi стiльки його не мав. Оркестра грала раз за разом циганськi пiснi i танцi. Братва гуляла. І не бiда, що дуже хутко розкрилося наше далеко не циганське походження. Бо ж поiли нас зовсiм не задурно. Надворi всю цю компанiю пiдстерiгала ще бiльша компанiя. І в повiтрi пахло мордобоем. Я бачив, як пiд столом клацали ножi, ховалися у рукави сталевi пружини. Хтось припасував на шпiц черевика уламок леза. Ого! Справа серйозна! Я зiв’яв, як непiдлитий гладiолус. Зате Вiктору море по колiна. Бiйка, то й бiйка. Йому що – хлоп здоровий, як мур. До його писка не так-то й легко досягнути кулаком. А я взагалi миролюбна iстота. Не хотiлося менi битися. Навiть за шампанське. Навiть за море шампанського.

Але вирiшальний акорд невмолимо наближався, i скiльки я не проказував, як Фауст: «Мить зупинися – ти прекрасна!» – мить не зупинялася, а повзла i повзла разом iз секундною стрiлкою. І ось нарештi нас випровадили з кафе, ми вийшли на вулицю, дверi за нами зачинилися, вiдступати було нiкуди. Нас вiдразу оточила зграя шпанюкiв. Не знаю, яка сила в ту мить керувала мною, але це був едино правильний у тiй ситуацii вчинок. Я швидко розшукав очима iхнього проводиря i, кинувши Вiктору: «Прикрий, коли що», – одним стрибком подолав вiдстань, яка нас роздiляла. Ножа менi пiдсунув хтось iз циганiв ще за столом. Я напав з-за спини, це дозволило менi несподiвано загребти правою рукою хлопця за шию i стиснути з такою злiстю, що вiн аж почав хрипiти. Зате не пручався, бо лезо ножа свiтилося зловiсно перед очима. Все це вiдбулося за лiченi секунди. Треба вiддати належне циганам, адже ми наперед не домовлялися про сценарiй бою, а вони зорiентувалися на диво блискавично i кинулися молотити розгублених пiдлiткiв. То тут, то там злiтала вгору i важко опускалася на голови залiзна правиця Вiктора. Вiн валив нею, як довбнею, здавалося, пiсля такого удару голова може розколотися, як гарбуз. Трiщали сорочки, пiджаки i зуби. Цвиркала кров, i лунали зойки та бойовi вигуки. Я озирнувся – спиною до моеi спини стояв циган iз пружиною у руцi. Це такий сталевий прут, який мов антена втягувався сам у себе, i коли ним цьвохкалося в повiтрi, то пружина вистрiлювала i пронизливо свистала. Перед циганом танцювало кiлька хлопчакiв, що мали намiр рятувати свого отамана. Але пружина – штука небезпечна, можна зостатися без ока або без носа, вона завиграшки розтинала шкiру. Циган, вочевидь, збагнув у

ю важливiсть мого вчинку, захищаючи мене зi спини, i я йому був глибоко вдячний.

– Як тебе звати? – спитав я.

– Ося. А тебе?

– Юрко.

– Ти ще тримаешся?

– Я – так. А ти?

– Поки що.

Стрес мене хутко витверезив, i я почав помiтно пiдупадати духом. Чи довго так витримаю? Може, пора вже все кинути к бiсу й дати дьору? На тверезу голову нiколи б чогось такого не вчудив… О боже, доки це триватиме?… У мене вже терпла рука. Якби той дурень добре шарпнувся, то вмить опинився б на волi. Але вiн, на бiду свою, не знав, що я не циган, а звичайний писака i мiй бойовий дух уже встиг випаруватися. Але тодi це було моiм щастям. Вiн слухняно стояв у моiх обiймах i тiльки сопiв.

Цигани билися, як леви, але пiдлiткiв було бiльше, вони кидалися по кiлька на одного, валили з нiг i безжально копали буцами. Ось уже й Вiктор гепнув на асфальт, i його поволокли за ноги, вiн безпорадно борсався, намагаючись встати, але намарно. Алкоголь робив свою темну справу. Врятувало ситуацiю сюрчання мiлiцii. О, це звучало наче спiв райськоi птицi, наче шепiт коханоi о третiй годинi ночi…

Тепер тiкати було не соромно. Вiд мiлiцii тiкають навiть гангстери та мафiозi. А менi i сам Бог велiв. Я рвучко вiдштовхнув хлопця, чиясь рука з ножем ще встигла чиркнути менi по сорочцi, але така дурниця мене не зупинила, я помчав як вихор, а поруч гнав, заплiтаючи ногами, йойкаючи i лаючись, Вiктор. Попереду i позаду нас бiгли цигани, пiдбадьорюючи одне одного вигуками.

Потiм, коли ми вiдсапалися десь аж на Городничiй, цигани кинулися нас обнiмати, тиснути руки i тягти до себе в гостi. І Вiктор уже готовий був продовжити забаву, але з мене було досить. Я забрав його до себе додому, ми попадали на канапи i заснули. Щойно вранцi я вiдчув бiль у лiвому боцi – нiж таки протяв менi шкiру, i на ранi запеклася кров. Та це була дурничка, Вiктор зi своiми покопаними ребрами кректав i стогнав ще з тиждень.

– Ти був там? – питаю курдупля, усiм виглядом даючи зрозумiти, як це менi приемно.

– Так. Я сидiв у машинi i все бачив. Ти молодець… Муровий з тебе хлоп… Але закон е закон. За так – печений слимак. А тут платити треба… І доки ти збираешся зi своiми сюсями у нас гастролювати?

– Недовго. Може, кiлька днiв. Ми ж вiдпочиваемо.

– О’кей! За два тижнi в мене важлива акцiя. Позичиш своiх людей. Авта я дам.

Отже вiн мене мае за людину, яка перебувае в постiйних контактах з циганами.

– Де акцiя? – спитав я дiловито.

– У Малеховi. Є там одна справа…

– А точнiше?

– Ну тобi вже вiдразу весь план опиши, карту розстели! Розкажи, покажи, дай помацати. Не переживай, дiло не важке.

– Вiсiм чоловiк буде досить?

– Може бути… – І несподiвано: – Соску хочеш?

– Нi, дякую.

– Шара! Тiльки для тебе.

– Іншим разом.

– Ну, ти не встидайся. Пiдходь, коли що. Ми тепер кумплi, не?

– Я бачу, ти знаеш Надю?

– Я всiх знаю. Але Надя – динамо. Лишися того ровера. Пацанка ще. А пацанки, чувак, це велике западло. Маеш на чому записати? Не? То запам’ятай – велике западло! А динамiстки – це западло в квадратi.

Хто такi динамiстки, знав кожен кавалер, бо не раз i не два мусив ставати жертвою iхнiх хитрощiв. Динамiстки були особливим типом панянок, якi проводили час у кнайпах. Вони могли з успiхом флiртувати, затискатися в танцях до млосного закочування очей, дозволяли себе цьомкати в щiчку i хляли у неймовiрних дозах шампанське та кольоровi коктейлi, але по забавi обов’язково «робили капцi» – по-англiйськи прощались i фертик. А якщо iм не вдавалося «робити капцi» у кнайпi, то доводилося, бiдачкам, таки вести клiентiв на «крапку», яка виявлялася звичайною львiвською прохiдною брамою. Такi номери проходили зазвичай з туристами. Інколи динамiстку можна було здибати i з лiхтариком пiд оком, але нiщо не могло спинити не стримного потягу гуляти на всю губу i котитися вiд кнайпи до кнайпи в пошуках нових пригод. Крутити динамо – було стилем життя. Найцiкавiшi прокрутки ставали легендою i передавалися з уст в уста.

– А давай привiтаемо Надю, – запропонував я.

– Ти серйозно? – вiдчутно отетерiв Франьо. – Гм… Ну, давай.

Ми взяли в барi по двi пляшки шампанського i повалили до столу уродинницi. Компанiя нас зустрiла радiсним галасом, але всi вже були добряче п’янi. Надя, уся в квiтучих рум’янцях, заходилася пiдсовувати нам тарiлки. Я iв ii очима, вона менi виглядала на таку, що з нею можна забутися на тривалий час. За тих пiвроку, вiдколи я повернувся з вiйська, я задовольняв своi статевi потреби без жодноi системи. Дiвчина, яка мене чекала з армii, зробила аборт за моi грошi, хоч я й не мав певностi в своему грiху. Називаеться – пiдзалетiв. Це мене гнiтило. Понадто я не був певен i в тому, чи вона справдi робила аборт. Бо тi золотi кульчики, якi з’явилися в неi пiсля аборту, спонукали мене до глибоких роздумiв. А так хотiлося чистого i п’янкого кохання! Надя пашiла здоров’ям i непiдробною сексуальнiстю. Динамо? Ну й нехай. На всяке динамо е свiй кардан. Це все одно, що мати справу з необ’iждженою кобилицею. Головне – витри

ка. Зате потiм – небо в алмазах!

Франьо випив келих i зник. Менi в чужiй компанii теж не сидiлося, я запросив Надю на танець з притисканням i з втiхою вiдчув, як ii нiжне домашне тiло горнеться до мене. Можливо, вiд випитого, а можливо, вiд почуттiв. Дасться чути.

Коли я попрощався з нею i рушив до свого столу, то побачив п’яного поляка, який дрiмав на могутнiх грудях профури, в той час, як ii права ручка делiкатно дослiджувала глибини його кишень. Я бадьоро iй пiдморгнув, а вона соромливо опустила своi невиннi свинячi очка.

За моiм столом любов била фонтаном. Помiтивши мене, Марiанна нервово обсмикнула сукню. Ну так i мае бути – адже я ii брат! Я набрав суворого вигляду, i руки грузинiв, мов сполоханi зайцi, вигулькнули з-пiд грецьких спiдниць.

– Марiанна! – сказав якомога грiзнiше. – Амохi канталабiя! Ісме сом хiрi! – i рушив до дверей, а Марiанна з палаючим личком подрiботiла за мною.

– Вах! Какой грозний брат! – похитав головою Теймураз. – Савсем грузин. Наша кров.

У фойе Марiанна дала менi останнi цiннi вказiвки.

– Вони хочуть нас кудись повезти. Я iм скажу, що ти мiг би домовитися про ночiвлю i тут, в готелi. Коли спитають тебе про цiну, скажеш, що за двох мусять заплатити пiвтори сотнi. Вiзьмеш цi грошi i заплатиш за двi кiмнати. Але не бiльше п’ятнадцяти за кiмнату, чуеш?

– Кому я повинен заплатити?

– Пiдiйдеш до портье i скажеш, що ти вiд Марiанни з Одеси. Я з ним розмовляла нинi вранцi.

– А потiм?

– Потiм iди додому. А завтра о сьомiй вечора ми чекаемо тебе в ресторанi.

Марiанна вiдiйшла, а я затримався, щоб дати iй можливiсть розповiсти про лихого брата i про те, що його вмилостивити можуть лише грошi. Зненацька хтось мене штовхнув, i я опинився припертий до стiни. Атакувала знайома вже нам профура. Вона роззявила рота з вибитим переднiм зубом i прошипiла:

– Не продавай! Чуеш? Не продавай! Бо вiн мене закатрупить.

З ii писка, мов iз кратера вулкану, виривалося гаряче повiтря – прокурене, проспиртоване ще й добряче вистояне – аж менi дух забивало. Я намагався повернути носа кудись убiк, щоб чого доброго не звалитися з нiг завчасу.

– На, вiзьми. Добре? Не продаш?

В ii очах заблищали сльози. А в моiй долонi захрумтiла банкнота.

– Не продам.

– Я теж нiкому не скажу, що ви не греки… Ходiмо, я поставлю тобi шампанського. Хочеш? Або коньяку?

Я не хотiв нi того, нi другого, але вона мало не силомiць затягнула мене до свого столу, налила вина i з виразною втiхою спостерiгала за тим, як я його випив. Потiм погладила мене по руцi i стала по-котячому ластитися.

– Я тепер сама… Розумiеш? Зовсiм сама. Колись я мала успiх. Я мала все, що хотiла… Ну, не зовсiм все, але… Налити ще?… А тепер я нiхто… Якби хтось зайнявся мною…

– Що ти маеш на увазi?

– Нiхто не хоче бути моiм опiкуном. Розумiеш? А самiй тяжко. Будь-коли я можу опинитися серед тих, що сидять у скверику навпроти гастроному.

Вона мала на увазi скверик на проспектi Свободи, де збираються синього кольору алкоголiки. Серед них немало страшних, аж чорних на обличчi, бабiв. Гидкi, опущенi, у брудному шматтi, вiддаються вони кожному, хто запропонуе пляшку «чорнила». А якщо бiля них постояти, то можна вислухати найфантастичнiшi матюковi конструкцii i потiшитися, що вже й украiнська мова зробила значний внесок у цей жанр.

– А я ще можу багато. Можеш перевiрити. Тобi нiхто такоi оралки не зробить, як я. Я майстер. Я можу цiлу годину пестити твого прутня, i ти не скiнчиш, доки я сама того не схочу. Я готова для тебе на все.

Вона раптом закинула голову вгору, i губи ii почали тремтiти. Бiля нас зупинився Франьо.

– Ти ii знаеш, Юрасику?

– Нi. Щойно познайомилися.

– Твое щастя… Ну, сонечко мое, давай сюди подаруночок.

– Нi! Я нiчого не маю! – Вона мене смикнула за рукав, шукаючи захисту. – Скажи йому – я нiчого не маю!

– Юрасику, ми домовилися з тобою?

– Ясно, Франю.

– Ну, то люкс. Я мушу поговорити з дамою.

Я встав з-за столу i не встиг зробити й кроку, як за спиною пролунало: лясь! Це Франьо мазнув профуру. За кiлька крокiв я озирнувся i побачив, як вона подае йому тремтячою рукою гаманець. За хвилю вона вже лежала на столi i гiрко ридала, а курдупель вишивав на другому кiнцi зали. Зате в кишенi я намацав банкноту. Так i е – десятка. Чесно зароблена. Скiльки ж було в гаманцi, який вона поцупила в поляка?

Нарештi оркестра перестала грати. Одинадцята година. Тепер i для них настав зоряний час. Гратимуть вони уже тiльки за грошi.

Я зиркнув у бiк Надиного столу – там ще й не збиралися розходитись. Я пiшов до своiх гречанок. З-за столу встав Теймураз, обняв мене за плече i вiдвiв набiк.

– Слушай, Кастантин. Твой Марiан – персик. Понял? За персик плачу, как за персик. Понял? Она сказал, што ти можеш зделать две комната, да? Зделай. Я плачу. Сколка?

Сто п’ятдесят карбованцiв? Матко святая! Як я видушу з себе таку суму? Хто б подумав, що цi гречанки такi дорогi?

– Гавари, дарагой. Я панiмаю – радной сестра. Жалко. Очень жалко. У меня тоже есть сестра. Я би уб

л тебя, если би ти зделал ей больно. Но я васточний челавек. А ти западний. У меня адин закон, у тебя – другой. Сколка? Сто рублей дат?

Я мовчу i шморгаю носом. Нема дурних – нехай сам пiднiмае цiну.

– Сто пятдесят дат? А? Даю сто пятдесят. Понял? За двух.

Я мовчу. Мовчати я вмiю як Бог. Вiдчуваю, що грузин уже губить терпець.

– Ну ти разбойник, дарагой, да? Двести рублей даю! Больше ни капейка. Панимаеш – очень гречка хачу. Никагда гречка не хател, а типер хачу, да?

– Чорт з тобою, – кажу я, i ми ляскаемо долонями.

Ляскаемо i вдруге, але цього разу не так дзвiнко, бо в моiй долонi опиняеться вiсiм четвертакiв, якi хутко зникають у кишенi.

Тепер я прямую до портье i добиваю торг. Вiн вимагае тридцять за два покоi. Даю двадцять п’ять. Згода. Я вiльний.

Удома менi сниться товста-претовста профура з вибитими зубами i клянчить: «Не продава-а-ай!»

Танго з притисканням

«Хочеш спiзнати багно? – запитував наш фiлософ вiсiмнадцятого столiття Паiсiй Величковський i сам собi вiдповiв: – То стань ним». І я став.

На дверях ресторану знайоме попередження: «Вибачте. Мiсць немае». Пiд дверима нетерплячий тлум. Але у фойе я бачу Марiанну, вона теж помiчае мене i кличе швейцара. Той розповзаеться в усмiшцi, обережно вiдчиняе й одним ривком втягуе мене до себе, тут же затраснувши дверi перед носами обурених вiдвiдувачiв.

Марiанна виглядае чудово. Не хочеться й думати, що оце квiтуче сотворiння колись перетвориться на профуру з вищербленими зубами. Сьогоднi вона в «левiсах» i тоненькому светрику, а темне волосся буйним хвостом спадае на груди.

– Ти помiняла гардероб?

– Так, привезла з камери схову. Нам тут сподобалося, ми вирiшили зупинитися на кiлька днiв.

З’являеться i Єлена. Так само в «левiсах».

– Привiт!

Вона цiлуе мене в щоку. І це на очах публiки, яка там за дверима жадiбно спостерiгае за нами. Я повертаюся до неi обличчям: бачите, як виглядае галицький супермен? Ото щоб знали!

Потiм виймаю з кишенi грошi.

– Тут сто сiмдесят п’ять.

– Що? – дивуються обидвi. – Звiдки?

– Дуже просто. Я мовчав, а вiн пiднiмав цiну. Зупинився на двохсот. Четвертак ковтнув портье. А це решта.

– Хо! – ляскае мене Марiанна по раменi. – Ти нам подобаешся! Давай працювати разом. Лiпшого опiкуна годi й шукати.

– Еге, – пiдхоплюе Єлена. – Катаймо разом в Ужгород. Там теж можна незле погуляти.

– А поки що подiлимо грошi, – каже Марiанна.

– Всiм по п’ятдесят, а четвертак на пропiй i службовi витрати.

Таким чином, крiм мештiв «Саламандра» i десятки вiд профури, я заробив ще пiвсотнi, i все це за один день.

За столиком Єлена розливае шампанське i проголошуе:

– Кiрiе елейсон!

– Ми знову греки? – запитую.

– В обов’язковому порядку. Сьогоднi в нас у гостях польська делегацiя.

– Звiдки ти знаеш?

– Програма розписана до кiнця тижня. Не переживай. Твоi функцii залишаються такими ж – приймеш грошi i даси четвертак портье.

– Цей портье незле заробляе.

– Незле. Але не все йде в його кишеню. Мусить ще подiлитися. Свою лепту дiстане адмiнiстрацiя i черговий мiлiцiонер.

– Боже, скiльки людей знае, що ми не греки!

– О, iх значно бiльше. Доплюсуй усiх тутешнiх проституток.

– Невже в них таке фахове око?

– У них своi можливостi. До речi, тут одна вже пiдходила i пропонувала за тебе п’ятсот крабiв.

– За нiч? – смiюся я.

– Ну, ти дуже високо себе цiниш. П’ятсот за те, що станеш опiкуватися ними. Їм сподобалося, як ти працюеш. У тебе iнтелiгентний писок, а це в нашiй роботi рiдкiсть. Такий ось курдупель жодного довiр’я у порядноi людини не викличе. Хто повiрить, що вiн у ресторанi випадково? Вiн торгуе проститутками, i нiхто навiть не сумнiваеться, що мае справу з проститутками. А якщо за це вiзьмешся ти, клiент справдi може повiрити, що береш грошi за сестру-студентку, яка дуже хоче прибарахлитися, та не мае за що. І в лiжко з мужчиною йде, мов на державний екзамен, а вранцi неодмiнно заллеться слiзьми: «Ах, що я наробила! Ах, навiщо я пила стiльки шампанського! Як ви могли скористатися моею слабiстю?!» i т. д. Ясно тобi?

– Може, й ви так уранцi ридали?

– А ти думав! – встряла в розмову Марiанна. – Мiй любий Теймураз наклюкався так, що тiльки-но ми прийшли в номер i випили ще плящину, як вiн повалився i захропiв. Ну, я хутенько його розiбрала наголо, сама теж роздяглася i щасливо заснула. Вранцi вiн, бiдолаха, не мiг згадати – мав зi мною щось чи нi. Далi з криком: «Вах! Сколка денег угробил!» кинувся мене гвалтувати. Однак я завзято боронилася. «Шановний! – сказала я. – Ви заплатили за нiч. А зараз бiлий день…» За що я люблю грузинiв – вони джентльмени. Теймураз дав менi спокiй. Тiльки, вдягаючись, щоразу приказував: «Пагулали, да? Могiтхан?! Пагулали, да?»

Дiвчата заливаються смiхом.

– Таким чином, я провела дуже цнотливу нiч.

– А як ти, Єлено?

– Ну, я змушена була попрацювати. Але в мiру. Мiй теж був залитий по вiнця. Вранцi вiн довго шукав гаманця, який чомусь опинився пiд лiжком. А з гаманця, уяви собi, не пропала анi к

пiйка. Зрештою, там i було всього вiсiмдесят карбованцiв. Зате пропали два квитки до Тбiлiсi. Уявляеш, який розпач?

– Пагулали, да? – регоче Марiанна.

– А цi квитки тепер у твоiй торбинцi? – здогадуюся.

І тепер уже всi трое регочемо як навiженi.

– Нi, iх уже там нема. Ми ж iздили на вокзал за речами. – При цьому Єлена кладе менi в кишеню двадцять п’ять карбованцiв. – Ти задоволений?

Ще б пак! Вiсiмдесят п’ять крб., не рахуючи мештiв! З них двадцять п’ять краденi. За таку суму ще не садять. Я можу спокiйно пити шампанське.

Вiдчуваю, як усе глибше i глибше опускаюся на таемниче дно. «Граешся з вогнем, – шепоче менi на вухо панi Осторога. – Нiхто тебе не врятуе, коли вляпаешся по вуха. Бо ти – сам. І нiхто». Ба й справдi, хто я? Письменник? Але ж я нiде не друкуюся. Що я комусь поясню? Вивчаю життя повiй? Щоб написати оповiдання?… Нi-нi, цього в жодному разi говорити не варто. Я уявляю, як сивий капiтан мiлiцii дивиться менi в очi й докоряе: «Пишеш наклеп на нашу дiйснiсть? Для тих, що за кордоном? Обливаеш багном свою Батькiвщину? На кого ти працюеш? Признавайся! Добровiльне зiзнання полегшить провину!»

Майже такi слова я почув, коли мене затримала мiлiцiя при здiйсненнi жахливого злочину: я фотографував смiттярку. А в смiттярцi порпався горбатий дiдусь. Нiколи не думав, що смiттярки належать до вiйськових об’ектiв. А виявилося, що саме так. Плiвку засвiтили, мене кiлька годин понудили, змусили написати пояснення i вiдпустили. До наступного разу.

– Цi п’ятсот крабiв ми б подiлили порiвну, – зiтхае замрiяно Марiанна. – Погоджуйся, тут золоте дно.

– А Франьо?

– Гадаю, вiд комiсiйних вiн не вiдмовиться.

– А лягавi?

– Ну й дивак ти. З лягавими завше можна домовитися. Хiба ти ще не помiтив, що мiлiцiя на проституток уваги не звертае? А не звертае тому, що iх у Радянському Союзi нема. У нас нема анi сексу, анi проституток. А як можна покарати того, кого не iснуе? Врубався?

– Сутенерiв теж не iснуе?

– Натурально! Звiдки iм узятися без проституток?

– Зате е iнша можливiсть – притягти за неробство.

– Хiба якусь хвойду, як он та твоя знайома, – i Марiанна кивае на профуру. – А путана мае усi документи в порядку. Я, наприклад, працюю лаборантом у школi.

– Цiкаво – такi зарiбки, як за вчорашню нiч, мабуть, нечасто трапляються?

– Бувають i бiльшi. Треба вiдчувати клiента. Я одразу оцiнюю його можливостi. Адже ми працюемо пiд недосвiдчених дiвчаток. Я розумiю, що це до певного часу, потiм уже такий номер не пройде. Але зараз у нас такса – не нижче п’ятдесяти. Пiд час розмови з клiентом орiентуюся, наскiльки вiн вляпався в мене i якими фiнансами диспонуе. Потiм я пiддаюся на вмовляння пiти з ним на квартиру чи в готель, але попереджаю, щоб не пробував пiдкрадатися. Тодi вiн спокушае золотими горами. Зазвичай, дуже абстрактними. Але доки я не почую щось конкретне i, заливаючись рум’янцем вiд сорому, не погоджуся, доти я нiкуди з ним не пiду.

По дорозi натякаю, що вiн може мене обдурити. І розпашiлий клiент платить наперед… Кожен мае свiй метод.

– А що буде, коли станете старшими?

– Нiчого страшного. Просто зараз ми при мiнiмумi працi дiстаемо непоганi грошi. Згодом змушенi будемо вигострити майстернiсть. Опiкун нам тодi також дуже буде потрiбен, аби робити рекламу. Все-таки менi незручно вихваляти себе перед клiентом.

– Але ж е ще одна перспектива – вийти вигiдно замiж! – встряе Єлена.

– А я цього й не вiдкидаю, – погоджуеться Марiанна. – Це взагалi iдеальний варiант – вийти замiж за дiйсного члена академii наук.

– Шкода тiльки, що на ту пору, коли вони стають дiйсними членами академii наук, iхнi члени стають вже недiйсними, – засмiявся я.

– Подумаеш! А нам цього й не треба. Головне – прожити життя так, як казав Островський. Щоб не було мучiтельно больно. Потiм. З життя треба взяти все найкайфовiше. І якнайбiльше. Такий девiз.

– До нас iдуть, – шепоче Єлена.

Справдi, до нашого столика прямуе трое полякiв. Усiм близько сорока. Двое чоловiкiв i одна жiнка. У неi великий круглий живiт, а повнi стегна, здавалося, ось-ось вигулькнуть iз жорстокого полону тiсних джинсiв i являть нам свою рубенсiвську драгливiсть.

– Рrzepraszam… Сzy tu jest wolno?[9 - Вибачте… Чи тут не зайнято?]

Мотаемо головами, що означае водночас i «не розумiемо», i «не зайнято». Поляки вмощуються й дiловито роззираються за офiцiянтом.

– Готi го арiстос ятрос каi, – каже Єлена.

– Хреяс тон ен морiон, – пiдтримуе розмову Марiанна.

– Батрахомiомахiя, – пригадую назву поеми Гомера.

Поляки замовкають i прислухуються. Так само завмирае карась, коли помiтить хробачка. А потiм р-раз! – i губа на гачку. Вони здогадуються, що ми не мiсцевi, але це iх iнтригуе i водночас сковуе. Вони не знають, як себе вести, i в першi хвилини взагалi мовчать, лише переглядаються.

– Ясу, – задумливо вуркоче Єлена. – Епiклорес магес трiполiтiкос.

Поляки починають перешiптуватися, нарештi один не витримуе психiчноi атаки i ковтае гачок:

– Рrzepraszam… Slyszalem, zе гоzmаwiаlisсiе w j

kims niеznаnym jezуku. Wlаsniе doszlo do sрrzесzki, со tо zа jezуk. Рrzуjасiеl mоwi, zе lоtеwski, а jа – zе grесki. (Перепрошую… Чув я, що ви розмовляли на якiйсь невiдомiй мовi… Власне ми по сперечалися, що то за мова. Приятель каже, що латвiйська, а я – що грецька).

Бракувало якоiсь секунди, аби я не бовкнув «grесki», та, видно, Марiанна помiтила з виразу мого обличчя, що я розумiю польську, i вже ось-ось готовий вiдповiсти, бо штурхае мене пiд столом ногою. Я зиркаю на поляка туманним поглядом i вiдказую:

– Но, но… не понимаем… гаварiте па рускi… харашьо?

Поляк повторюе запитання росiйською i страшенно тiшиться, коли виявляеться, що мав рацiю вiн, а не його колега. А, зрештою, вiн i не мiг помилитися, адже кiлька рокiв тому вiдвiдав Грецiю i пам’ятае навiть окремi вирази, наприклад… Та я не даю йому пописатися грецькою, щоб не потрапити у халепу, i починаю одразу обряд знайомства. Поляк, що був у Грецii, називаеться Антеком, а другий – Рисiком, iхню колежанку звати Малгося. Завтра рано вони iдуть автом до Румунii з товаром. Ми вже розмовляемо росiйською, але поляки постiйно забуваються i вставляють польськi слова та речення, а я мушу стежити, аби не забути перепитати, що воно означае. Далебi, з грузинами було легше.

Поляки замовляють собi вечерю i пляшку горiлки.

Поляк, поки тверезий, грошима не розкидаеться i цим суттево вiдрiзняеться вiд кавказця. Зате коли вип’е, то його можна розкрутити «на всю котушку», чим вiн також суттево вiдрiзняеться вiд нашого брата галичанина, якого не розкрутиш нi на сухо, нi на мокро. Правда, е окремi незначнi винятки, якi лише пiдтверджують правило.

Ми п’емо свое шампанське, вони – свою горiлку. Водночас вiдбуваеться розвiдувальна акцiя: поляки з’ясовують, у яких стосунках ми перебуваемо мiж собою. Отже, Марiанна знову буде моею сестрою, а Єлена – ii подругою, яка приiхала з Киева на кiлька днiв. Про те, що iхня дама не перебувае iз жодним з них у подружньому зв’язку, нам наперед вiдомо. Інакше б швейцар i не спрямував iх до нашого столика.

Я повертаю голову i зацiкавлено спостерiгаю, як працюе профура. У неi свiй специфiчний метод.

– Marek! Сhodz tutaj![10 - Марек! Іди сюди.]

– Nie jestem Marek.[11 - Я не Марек.]

– Wszystko jedno. Сhcesz kielicha?[12 - Яка рiзниця. Хочеш випити?]

Поляк пiдсiдае до неi, а за хвилину чуе:

– No, a teraz ty mnie postaw.[13 - Ну а зараз ти мене пригостиш.]

Але яструб-курдупель уже кружляе, уже кружляе над своiм цехом i бачить усе. Нi, такого не обведеш довкола пальця.

З першими звуками музики поляки беруть «гречанок» i гонорово випливають на танцювальний майданчик. Ах, як iм приемно вести попiд ручки таких слiчних панянок! Вони цвiтуть i пашiють, вони зиркають налiво й направо, туди, де сидять iхнi земляки, аби кинути коротке «Честь!», чи просто кивнути головою, i цим привернути увагу до себе та своiх партнерок. А кумплi з-за столiв пiдносять вгору своi «кцюки» – великi вказiвнi пальцi, засвiдчуючи щире захоплення. Дехто не втримуеться i кидае реплiки:

– Antek! Trzymaj sie dupy![14 - Антек! Тримайся дупи!]

– Rysik! Jestes zuch. Ale nie pszyciskaj sie zamocno, bo ci klamka padnie.[15 - Рисiку! Ти молодець. Але не притискайся сильно, бо тобi клямка впаде.]

– A co wy, chlopaki! To tylko tango z przyciskaniem.[16 - Та ви що, хлопцi! Це тiльки танго з притисканням.]

– No to cisnij, cisnij, ale pamietaj, ze to nie cytryna.[17 - Ну то дави, дави, але пам’ятай, що то не лимон.]

А тим часом Малгося промовисто стрiляе до мене очима. Вона аж пищить – так iй хочеться танцювати. Там би вона притискалася до мене своiм животиськом i бурмотiла б якiсь дурницi. Та я вдаю, що наче не помiчаю, як вона подригуеться на крiслi, як намагаеться пiдспiвувати. Якось мене не дуже тягне до старших кобiт, а понадто до таких безформних, як ця.

Повз наш столик проходить курдупель i, ледь помiтно кивнувши, подае знак вийти за ним. Я вичiкую кiлька секунд i виходжу. Малгося проводжае мене тужливими очима.

– З тобою один чоловiк мае перебалакати, – каже Франьо.

– Хто?

– Зараз побачиш. Ходiм до бару.

Курдупель пiдводить мене до високого столика, за яким – хто б ви думали? – сержант мiлiцii. Капець, думаю. Пропав нi за цапову душу.

Але менi пiдсовують каву, чемно тиснуть руку, i я розумiю, що хвилюватися рано. Сержанта звати Миколою, вiн говорить у нiс, часто робить паузи, мовби чекае, коли я перетравлю його слова.

– Маю до тебе одне дiло… Є велика партiя джинсiв… Розумiеш?

Я киваю, хоч i не розумiю.

– Дуже велика.

Курдупель за кожним його словом кивае. Видно, вони вже цю проблему обговорювали. Навiщо ж я iм здався?… Ага, у мене ж е цигани. А тут – велика партiя джинсiв. Лише циганам пiд силу скоро сплавити таку кiлькiсть. Та я мовчу i тiльки калатаю ложечкою у кавi.

– Вiзьмешся? – питае мiлiцiонер.

– Як я можу от так нi сiло нi впало щось сказати? Не знаю, анi скiльки iх, анi по якiй цiнi, який сайс.

– Триста штук. Самi «Вранглери». Сайс тридцятий, тридцять перший i тридцять другий.

айбiльш ходовi. А цiна божа – сто двадцять.

«Вранглер» тодi коштував сто вiсiмдесят. Отже, навар мае виносити вiсiмнадцять тисяч. Страшнi грошi. Я вiдчуваю, як по спинi котяться краплинки поту. Здаеться, я влипаю зараз у небезпечнiшу iсторiю, анiж це було досi. Бо що було досi? Я провертав оборудки на двiстi-триста карбованцiв щомiсяця. Цього менi повнiстю вистачало на мое парубоцьке життя. Я не запорпувався глибше з дуже простоi причини – аби не загримiти. Що робити? Вiдмовитися? Так просто не вiдмовишся, треба пояснити причину. А яка причина? Що я не той, за кого себе видаю?… Тут пахне смаленим, i на якого бiса я сплутався з тими повiями? Нiколи не думалося, що можу потрапити у таку трясовину – з кожним кроком усе бiльше загрузаю. І немае дороги назад. А е лиш бездорiжжя, i треба ним iти.

– Ну? – питае Микола.

– Добре. Але по сто десять, – ляпаю просто так.

– Нi, усе розписано. Сто двадцять.

– Шкода.

– Що шкода? Не вiзьмеш?

– Нi.

– От ти який… – вираз його обличчя похмурнiе, i я бачу, як пiд шкiрою забiгали жовна.

– Це вiн жартуе, – каже курдупель. – Жартуе. Я його знаю. Кокеточка, хе-хе. Ану, вiдiйдемо на хвилинку. Щось тобi скажу.

Бере мене пiд руку i за два-три кроки шепоче:

– Не будь фраером, чуеш? Згоджуйся. Цiна – люкс! А це чоловiк дуже цiнний. Про всi облави на фарцiв повiдомляе, чуеш? Не раз ще згодиться. До речi, у п’ятницю будуть брати «скупку». Можеш своiх попередити.

«Скупка» – скверик за оперним, де тусували фарцiвники. Я там теж вирiшував своi оборудки, тому подумав, що мати такого iнформатора справдi вигiдно. Я повертаюся до столика з приязною усмiшкою.

– Добре. Згоден.

– О, це iнша розмова, – i собi всмiхаеться мiлiцiонер. – Двадцятого будь у сiм нуль-нуль вечора з машиною i з грошима на шосе в Брюховичi. Вiд того мiсця, де починаеться лiс, проiдеш кiлометр i зупинишся. Вiдкриеш багажник i чекай. Можеш взяти з собою ще когось одного. Не бiльше. Я теж буду з товаришем.

– Буде вiн, буде, – кивае Франьо. – Вiсiмнадцятого я з ним зустрiнуся.

– Вiсiмнадцятого? – перепитую.

– Ти вже забув?

– Нi, але ти точноi дати не називав.

– Тепер називаю. Вiсiмнадцятого з вiсьмома хлопцями бiля входу в ресторан. Десь так о дев’ятiй вечора… Ну, i хай там вiзьмуть деякi iнструменти, чуеш?

Я прощаюся i йду в залу. Зараз тут, як у вулику, бо музика мае перерву. На столi у нас три пляшки шампанського i двi горiлки. Ясно, поляки вже ставлять.

– О, Коста! – гукае Антек. – Приеднуйся.

Розпашiла Малгося опиняеться чомусь бiля мене. Порозумiлися вони досить хутко: Антек тисне Марiанну, Рисiк – Єлену, Малгося iсть мене очима. А коли музиканти починають горлати «Лето, ах лето», вона хапае мене за руку i силомiць тягне на майданчик. А там, як я й чекав, притуляеться так мiцно, наче хтось ii попередив, що за хвилину по залi прокотиться жахливе цунамi. І дихае важким сопухом просто в нiс, а лiва ii рука нiжно гладить мене по спинi. Права теж не дрiмае, а пересовуе мою лiву руку до себе на груди i притискае ii таким красномовним жестом, що я вже нiяк не можу вдавати, наче по вуха захоплений танцем, i мушу хоч для годиться скривити рота в усмiшцi. Пiд долонею чую щось м’яке i розлiзле. Воно бовтаеться з боку на бiк i зволожуе мою долоню потом, бо панi Малгося нинi без бюстоноша.

Нарештi танець закiнчуеться, але вiдразу починаеться другий i, як на лихо, знову з пшитисканем.

– Коха-а-асю, – умлiвае Малгося. – Ти так само лишишся?

– Де? – насторожуюсь.

– У готелi, очевидячки. Антек i Рисiк запросили дiвчат до себе в гостi. А я маю окремий покiй, i можу тебе теж запросити.

– Не знаю… Маю завтра важливу справу.

– У-у, поганий… Вiдмовляти дамi?… Певно, я для тебе застара, так?

– Та нi, що ти… Я…

– Коха-асю, так би-м хотiла… Маю для тебе подаруночок… Годинник. Гонконг. З музикою…

Вона зазирае менi в очi й муркоче так, наче б була на двадцять лiт молодша. І це по кiлькох келихах, а що буде далi? Як казали моi дiдо: горiлка в ротi – баба в роботi.

Коли повертаемося за стiл, Малгося злегенька похитуеться, i це мене сповнюе надiею. Марiанна i Єлена п’ють дуже мало, зате пiдбадьорюють партнерiв, а тi мiри не питають: раз за разом – то горiлку, то шампанське хляють.

Тим часом i менi вже вiдкрилася дорога на панель: рука Малгосi задумливо гладить мое стегно. Заплющую очi i бачу, яке бурхливе майбутне розкриваеться передi мною… Бабусi записуються в чергу… В мене свiй iмпресарiо. Вiн приймае телефони. А я цiлий день тiльки те й роблю, що просиджую бiля дзеркала, полiруючи нiгтi та вищипуючи брови i волоски з носа…

Зараз мене знудить. Ця Малгося пре, як танк. Скидаю ii руку зi стегна, але вона це чомусь розумiе, як звичайне кокетство, i далi белькоче щось невиразне й масне. На щастя, по-польськи. А я не зобов’язаний усе це розумiти, бо я ж прецiнь грек.

Ну iх к бiсу. На сьогоднi досить. Нiчого цiкавого бiльше не передбачаеться. Роблю знак Марiаннi, i ми виходимо.

– Ну то що – я пiду? Ви вже тут самi якось.

– Яке – пiду? А грошi взя

и, поки ще лико в’яжуть?

– Ну, добре, зараз вiзьму i йду.

– І дуже багато втратиш.

– Що саме?

– Залишися, не пошкодуеш.

– Якби до мене ця Мандося не липла.

– А ти з нею зроби те саме, що ми зi своiми – нахляй по саму зав’язку.

– А потiм на плечах нести?

– Та ж не тут, а в номерi. Зараз iдемо до них у номер. Ясно? По дорозi скажи iм за грошi.

– По п’ятдесят?

– Бiльше вони не дадуть. До того ж ведуть у своi номери, а це для нас дешевше.

І ми пiшли в готель. По дорозi в номер, уже на сходах, я тактовно натякаю Рисiковi, що любов любов’ю, а в мене сестра. Що я скажу мамi, яка в далекiй Грецii на кам’янистому островi чекае своiх любих дiток? Мало, що рiзнi там iмперiалiсти постiйно забавляються з невинними гречанками, то ще й тут спокуси пiдстерiгають. А ми – студенти, нам учитися треба.

Рисiк обняв мене i сказав:

– Дуже добре. Але спочатку вип’ем.

– Нi, – кажу я. – Спочатку грошi, бо я сестру за так не вiддам.

– Твоя сестра Марiанна?

– Ну?

– А я до неi нiц не маю. Говори з Антеком.

Ото хитрун! Беруся за Антека. Мур. Анi руш. Я говорю, вiн кивае, навiть перепитуе, але грошi не дае. Ага, он ви як!

– Марiанна, кес ке ме!

– О? Су амi терахi?

– Не дають, – шепочу, коли вона пiдходить.

– А-а! – обурюеться Марiанна. – Тодi чао-какао!

І ми спускаемось униз. Поляки швидко гелгочуть, врештi Антек мене здоганяе i шепоче:

– Що ти, жартiв не розумiеш. Скiльки треба дати?

– А скiльки ти думаеш дати за двох вiсiмнадцятилiтнiх дiвчаток, чистих, як сльоза?

У Антека вiдразу лiзуть очi на лоба:

– Чистих, як сльоза? – перепитуе, облизуючи губи.

Бачу, що переборщив.

– Ну не зовсiм, як… Але… це ж вам не якiсь там… У них нареченi е…

Антек набирае у легенi повiтря i простягае п’ятдесят.

– Це за одну. А за другу?

– Як? Ти хочеш сто?

– Нi, я хочу двiстi. Але з вас беру сто лише тому, що ми сидiли за одним столиком. Такий закон у грекiв. Раз сидiли, пили, iли – значить порiднилися.

Антек шморгае носом, Рисiк пiдступае ближче i, коли дiзнаеться, що задоволення аж таке дороге, починае обурюватися не на жарт:

– У нас такi грошi хiба за секс-бомбу.

– Значить, вашi секс-бомби пса вартi. Ви ж у цивiлiзованiй краiнi, а не на островi Тобаго.

Чи не вразив я часом iхньоi нацiональноi гiдностi? Так i е: Рисiк враз наiжуеться i випинае груди. Але Антек, посопiвши та кинувши оком на дiвчат, виймае ще п’ятдесят i кладе менi в руку.

У номерi поляки поривають зi всiма ваганнями i починають наливатися з таким завзяттям, наче роблять це востанне. Я пильную, аби моя Малгося теж не дармувала, i мiшаю iй такi термоядернi коктейлi з горiлки та вина, що сам би вже давно беркицьнув, а вона тримаеться.

Антек затяг: «Пий, брате, пий! На старiсть торба i кий!»

Марiанна шепоче:

– Забирай свою клячу i заведи ii у номер. Через пiвгодини зустрiнемось бiля сходiв.

Малгося мовби читае моi думки – повисае на раменi i тягне до себе в номер:

– Коха-а-асю! Який ти милий!

Виходячи, я беру ще недопиту пляшку горiлки i повну шампанського. Малгося мусить вiдрубатися.

Тiльки-но ми переступили порiг, як Малгося клацае ключем i вмить залишаеться без джинсiв. Але така поспiшливiсть мене не приваблюе.

– Давай вип’ем, – кажу i пiдсовую свiжий коктейль.

Малгося хлюскае питво махом i починае танцювати передi мною якийсь арабський танок iз заламуванням рук над головою i виставлянням пупа. В танцi вона знiмае ще й светр. Пiд светром – гола. Брр! Їi бiле сальце пiдстрибуе, наче на пательнi. Ось вона з торбинки дiстае годинника з браслетом i силомiць вдягае менi на зап’ястя. Я вiддячую iй новим коктейлем:

– Давай за любов!

Ми цокаемось. У Малгосi на очах сльози. Ридаючи без причини, цмулить коктейль, водночас гойдаючись усiм тiлом так, що менi здаеться, нiби вона ось-ось гупне на пiдлогу. Тому стою поруч, i коли вона вiдставляе порожнiй фужер, легенько штовхаю ii на лiжко. Малгося падае на спину i стогне:

– Коха-а-асю! Де ж ти подiвся?

– Зараз, почекай.

Чекати зосталося недовго. Блаженне посвистування носом хутко перейшло у важке хропiння.

На землi лежить ii торбина, а з неi визирають фотографii. На однiй з них Малгося з двома дiтьми й, очевидно, чоловiком. На другiй лише чоловiк. Вiдразу видно – трудяга. Мабуть, дивиться в цю пору телевiзор i думае: а як же там моя люба Малгося?

Скидаю годинника i кладу його в торбинку. Не заробив я на нього.

Погасивши свiтло, виходжу в коридор до сходовоi клiтки. Там за столом сидить дебела жiночка i щось пише. Важко сказати, хто вигадав цю безглузду посаду – «черговоi по поверху», але вона була у всiх советських готелях. Цi насупленi непривiтнi бабенцii переважно несли свою нiким не санкцiоновану службу моральностi. Побачивши мене, вона одразу набирае суворого вигляду i так грiзно-грiзно:

– А ви що тут делаете? Ви у нас не живйоте!

– Зараз iду. Чекаю на знайомих.

– Каких таких знакомих? Що ти мiне врьош? Ану папрашу унiз!

– Ну, ще пару хвилин. Зараз вони вийдуть.

– Нiкаких зар

з. Папрашу унiз. А то шас мiлiцанера позову. Іш какой! Многа вас тут усяких шляеться, а я отвичать довжна. Понапиваються, дебош устраiвають, вокна б’ють, стулья ломають, скатертi ворують.

Проказуючи все, як заклинання, пре на мене, розставивши руки так, наче б заганяла пiвня до курника.

– Давай-давай, унiз… Мiлiцанера позову, зачем неприятностьов?

Ну, що ж – виймаю з кишенi два карбованцi.

– Менi треба зачекати. Пару хвилин.

Стара ховае грошi i вже приязно всмiхаеться:

– Ну, дивись менi, щоб бiди не було. А то, знаеш…

О, диво! Вона перейшла на украiнську! І все це задоволення коштуе два карбованцi.

– Нервова в мене робота… За всiм слiдкуй, щоб порядок був… а приiжджi, знаеш якi – водять усяких, прости, Господи…

– А вам який клопiт? Їх же внизу пропустили i грошi взяли.

– А ти звiдки знаеш? – насторожуеться стара. – Чи не сам i платив?

– Може, й платив.

– Отож бо й воно. Їм там перепадае немало. А я сиджу тут ночами, i все на менi… Той рубель, той два… А вони там, унизу, не рублики деруть… – І додае iз смутком чи iз заздрiстю: – Євреi себе не обидять. Отак i в життi бува. Вiн унизу, а ти нагорi. Тiльки ж там унизу вiн лопатою гребе, а ти нагорi об’iдки приймаеш. Насправдi, бач, не ти угорi, а вiн…

– Але за нiч десятку-двi маете?

– Як коли. Та й не все мое. Як iшла сюди мусила заплатити.

– Скiльки?

– Еге, тобi скажи… Нiби не знаеш, скiльки. Заплатити заплатила, та що з того? З кожного дiжурства й далi плачу… Таке-то…

Годинник у неi над головою показуе чверть на другу. Я втрачаю терпець i виходжу з готелю.

Кiнець гастролей

Наступного дня дiвчата знову чекають мене за столом.

– Привiт. Знайомся. Я – Марунька, а це – Леська.

– Менi дуже приемно, що ми вже не греки. Хто у нас сьогоднi в гостях?

– Невiдомо. Взагалi ми вирiшили взяти вихiдний. Тому навiть не просили швейцара пiдсаджувати когось.

– Ось грошi. Де ви вчора пропали?

– Грошi забери собi, бо ми вчора дiстали доплату. У виглядi подарункiв. Тому й затримались.

– І що ж ви там дiстали, якщо не секрет?

– Секрет. А це твоя сотня.

– Та нi, з мене досить. Я ж не грошi прийшов заробляти, а…

– …а писати роман. Знаемо, знаемо. Тiльки дозволь нам оплатити твою тяжку працю. Ми дуже поважаемо письменникiв. Сам подумай – якщо ми не оплатимо, то хто? Де ти цей скарб надрукуеш? Ми взагалi оце думаемо, а чи не перебалакати з iншими повiями та не вiдкрити для тебе стипендiю? На перiод написання роману? Як ти на це?

– Я зворушений до глибини душi.

– Ну, то давай нам про всяк випадок адресу.

Здуру я продиктував iм адресу, навiть не пiдозрюючи, у чиi руки вона потрапить i якого це клопоту менi завдасть. Але станеться це лише за кiлька тижнiв. А зараз я сиджу в ресторанi i в кишенi у мене сотня. Тепер я ще й проститутський стипендiат.

До нашого столу пiдсiло двое. Один – худий високий чоловiк рокiв за шiстдесят, вбраний у поношений каштановий костюм. Другий – значно молодший, пiд тридцять, у ядучо-синьому костюмi з кремплiну. Одне слово, «роги». Розмовляють межи собою суржиком. Видно, приiжджi. Дiвчата на них не звертають жодноi уваги. Цех тим часом працюе, аж гуде. Профура хрипить: «Марек! Хцеш келiха?», курдупель сновигае межи столами, чменники хрумтять десятками, фарцiвники добивають торгу.

Минае так, може, з годину. І коли починаються танцi, Марiанну запрошуе якийсь майор. По танцях вiн пiдходить до мене, вiдкликае набiк i мовчки кладе в руку двi двадцятьп’ятки. Я так само мовчки ховаю грошi в кишеню i, сiвши за стiл, проводжаю iх очима.

– Вихiдний не вдався, – смiеться Леська.

Рагулi попивають горiлку i потроху червонiють на лицях. Я роззираюсь по залi. Багато цiкавого можна побачити, коли зосередишся.

Ось з’являеться група циганiв. Двое з них, чоловiк i жiнка, – дуже поважнi, товстi i набундюченi, наче индики. На чоловiковi, що схожий на Рiшi Капура, вилискуе велюровий пiджак, джинси з закоченими холошами розпирае громiздкий живiт. На руках в обох перстенi, а коли розкривають роти, то засвiчуеться суцiльне золото, iх супроводжують два охоронцi. Таких прийнято в цьому свiтi називати горилами. Поки вони непоспiшно розсiдаються, верткий офiцiант пурхае над ними, наче колiбрi, i щось трiщить, сюрчить, цвiрiнькае. Мабуть, якийсь барон циганський.

– Це що – цигани? – питае старий.

– Так.

– Ти бач! У нас таких i нема.

– А ви звiдки?

– Із Житомира.

Потiм старий починае мене розпитувати про ресторани та про те, де тут можна погуляти.

– А що це на вас найшло – погуляти?

– Понiмаеш, синок, хворий я. А грошей – тьма. Живу сам. Нiде грошi подiть. От i махнув сюди. Подивитися на западенцiв, iнтересний ви народ.

– Хiба ми не один народ?

– Не-е… Западенцi – це западенцi.

– А що, – скалить зуби молодий, – ще й досi, мать, у сiнi автомати ховаете? Ха-хха!.. Да? – вiн лiзе у кишеню i виймае пулярес. Обережно його розкривае i тицяе менi пiд нiс Сталiна. – Знаеш цього чоловiка?… От вiн вам залив сала за шкуру, скажи? Зали-и-ив! Да?… А я уважаю.

Хароший був, бдiтельний товарiщ. Скажи, дядь Мiш? Уважаеш?… І дядь Мiш уважае. А ти не уважаеш. Правiльно?

– Дурак ти, – кажу я. – І не тицяй менi пiд нiс своiх родичiв.

– Що? – визвiрюеться той, i я бачу в його п’яних очах спалах лютi. – Ти чо? По мозгам хош? Зделаем! От вип’ю ще псять грам, i зделаем. Да, дядь Мiш? Зделаем?

– Заткнися ти, – буркае старий. – Нахлявся уже?

– А чо вiн виступае? Думае, з красiвими девочками сiв, так уже й виступати можна?

– Заткнися, я тобi сказав!.. Не слухайте його. Дурак п’яний. Я його взяв для компанii. На побiгеньках у мене… Грошей тьма… Куди iх подiть? От i гуляю. Жiнка вмерла, дiтей нема. А я на м’ясокомбiнатi робив. Та й жiнка… Сам понiмаеш. Заробляли добряче. А тепер кому оце все?… От я й… проп’ю, прогуляю… На юг поiду… ще там подивлюся. А то всю жизнь пахав, як папа Карло. Свiта божого не бачив. Коври, хрусталi там усякi – цього в мене, як… Хоч би родина яка була… а то… У тридцять третьому з голодухи трое сестер моiх вмерло… А я вижив… бо батько з фабрики печеня крав. Менi його розмочують i дають. От i вижив… Але батько не вижив… Пiймали i розстрiляли… за печеня… А це чмо… це чмо ще зi Сталiним носиться… Мало того, що в кабiнi в нього один висить, то другого ще, бач, коло серця тримае…

– А ви, дядь Мiш, неправi-i-i… Уважаю я його! Потому шо – бдiтельний був!

– Пiшов ти!.. Чмо i е… Родич, понiмаеш. Який родич – третя вода на киселi. І хоч би що путне, а то…

Словом по словi вивiдав у мене старий, що я художником працюю.

– О! Це то, що нада! Слухай, намалюй мiй партрет, га? От умру, а партрет лишиться. Намалюй! Плачу, скiльки скажеш.

І не встиг я ще пояснити йому, що я зовсiм не портретист, а звичайний оформлювач, який створюе лише такi шедеври, як «Решения ХХV съезда КПСС в жизнь!» або «Не курить! Не сорить!», як вiн витяг якогось документа i – рраз! – вирвав звiдти свое фото.

– На, бери. Зараз ще й грошi дам.

Леська зразу ожила i нахилилась вперед.

– Якi грошi? – кажу. – Не треба нiяких грошей. Я портретiв не малюю.

Леська мене копае пiд столом ногою. Ясно, хоче розкрутити старого. Але при чiм тут я?

– Вiн намалюе, – говорить вона. – Вiн справжнiй талант. Одного разу як намалював мене – ви не повiрите! – як жива! А один голова колгоспу заплатив йому аж…

Цього разу вже копаюся я, але дiстаю такого шпiцака в саму кiсточку, що вiдразу забуваю, що мав казати. А старий уже кладе на стiл триста карбованцiв, якi вмить зникають в Лесьчинiй торбинцi. Вона ще в нього й адресу бере, аби вислати портрет.

«Дядь Мiш» розстiбае штани i виймае звiдти полiетиленовий мiшечок, набитий банкнотами. Але сталося непередбачене. Юний сталiнець, виявляеться, одним вухом таки прислухався до розмови, хоч Леська всiляко його вiдволiкала i забавляла. Стрепенувшись, мов пiсля наркозу, вiн хапае старого за руку:

– Дядь Мiша! Та ви що? Ви кого слухаете? Тут усi жулiки! – А тодi до мене: – Ти чо пристав? Дядю Мiшу охмуряеш, да? В дядi Мiшi кури денег не клюють, да? Запад, понiмаеш!.. А я плював! Тiльки й дивитеся, щоб руского чалавека надути!

– Який ти в бiса руский? – озвався старий.

– А от i руский! А вони всi бандеровци! Понял? З ким сплутався? Всiх вас к…

І враз захлинувся. Мiцна рука стисла його за шию.

Я зводжу очi i бачу курдупля. Це його рука. І це вiн шипить так грiзно, що в «руского чалавека» очi бубнявiють i сльозяться.

– Ти, жлоб! Щоб я твого поганого рила бiльше тут не бачив, ясно? Я тобi покажу бандерiвця, скотина!

– Вiн п’яний, – кажу я, – лиши його.

– Якщо вiн за п’ять хвилин звiдси не забереться, то його винесуть.

– Ми вже йдемо, – каже старий. – Вже йдемо. Вiн просто дурак.

Франьо вiдпускае свою жертву i кивае менi головою – мовляв, вийдем.

У фойе вiн втуплюе в мене свiй хижий пронизливий погляд, яким одразу просвердлюе в моiй головi дiру, i я вiдчуваю, як там уже починае ворушитися хробачок страху. Це мене дратуе. Чому я повинен остерiгатися цього курдупля?

– Ну що? Як ми з тобою домовлялися?

– Не розумiю, про що ти.

– Не розумiеш? Інтересний ти чувак. Воно, може, й легше так у життi – шлангом прикидатися. Але зараз ти влип, i якщо ви, не дай Боже, продали товар, то тяжко вам доведеться.

– Послухай, я справдi не розумiю, про що ти говориш. Який товар? У що я влип?

– У що? Давай не будем, добре? Я знаю точно, що полякiв «поставили» твоi дiвчатка. І не кажи менi, що ти нiчого про це не знав.

– Добре, я виправдовуватися не буду. Ти лише менi у двох словах поясни проблему.

– Проблема елементарна: твоi лялi «поставили» полякiв на двадцять годинникiв. Якщо iх пульнути лише по п’ятдесят, то маеш цiлий кавалок. Незле? Правда?

– Вони вкрали чи…

– Ясно – вкрали. Який дурень заплатить за нiч такi грошi?

Так от про який подарунок говорили моi дiвчатка!

– Але я про це нiчого не знаю. Вони менi сказали, щоб я залишив собi грошi, бо вони дiстали вiд полякiв подарунки.

– Гарний подарунок! Я б сам вiд такого не вiдмовився. От так вони нашого брата й дурять. Хе… Я вже знаю, що можн

чекати вiд цих дубельтiвок. Не перший рiк працюю… у цiй галузi, i як ти тiльки дозволив так себе набрати? Дивуюся. Ну, та будеш мати науку на майбутне… Словом, зроби так, аби годинники зараз же об’явилися. Поляки приiдуть за кiлька днiв iз Румунii. Треба годинники вернути. Щоб шуму не було. Такi речi треба вмiти робити. А коли твоi лялi захочуть когось «поставити», то хай це роблять у брамах, скверах, кльозетах, де в голову стрiлить, але не тут… Ну, а якщо ти й справдi про це не знав, то я б на твому мiсцi всипав iм такого перцю пiд хвiст, що вони б надовго запам’ятали… І ще одне: пiсля цього фокуса, сам розумiеш, бiльше iм тут гастролювати не можна. Хай пендзлюють куди-iнде. Та й ти б iз ними лiпше не плутався. Пiдведуть пiд монастир, i оком не моргнеш.

– Добре. Зараз я годинники заберу.

– Якщо вони iх iще не загнали.

– А як загнали?

– Ну, дорогий, тодi нехай бабки гонять. Не менше кавалка з вуглом (чвертю).

– Ти ж казав тiльки кавалок.

– Чувак, цi годинники йдуть по шiстдесят-сiмдесят каербе. Захавав? От i рахуй. За скiльки продали – усе до копiйки на бочку. А то звiдси не вийдуть.

Нiчого собi, милi дiвчатка. Так мене в дурнi пошити!

Я повертаюся до зали i бачу iх самих за столом, вони весело чомусь регочуть. Мабуть, Марунька оповiдае щось пiкантне про майора. Та коли iхнi погляди помiчають мою насуплену фiзiю, смiх кудись пропадае.

Усе тепер залежить вiд того, як я почну бесiду. Якщо почну ii так, як це вмiю я, писака, то цiлком можливо, що мене просто висмiють. Що вчинив би на моему мiсцi курдупель? І тут я пригадую французький фiльм, де розiгрувалася саме така сцена. Починалася вона з дзвiнкого ляпасу, i не одного. Але ляпаси в ресторанi неодмiнно привернуть увагу. Уваги ж курдупля привертати нема потреби. Вiн i так стежить за нами упiвока. Вiн з моеi поведiнки хутко визначить, чи маю я якийсь стосунок до тих годинникiв, а головне, чи дiйсно я такий зiрвиголова, яким йому видався.

Я повертаю усмiхнене обличчя до Леськи i, коли вона пробуе менi вiдповiсти усмiшкою, ловлю ii щоку великим i вказiвним пальцем правоi руки, а лiвою пригортаю до себе. В бiдолахи проступають сльози на очах.

– Ти, шмата! Щоб менi зараз були годинники на столi! Всi двадцять.

– Якi годинники? – обурюеться Марунька. – Ти що, зду рiв? Пусти ii.

– Пуфти… – шипить Леська. – Бо’ить!

– Розiрву морду до вуха! Рахую до трьох.

– Якi годинники?! – нервуе ii подруга. – Перестань чудити. Я закричу!

– Тодi в неi буде писок, як халява. Раз!

– Ми ж не тiльки собi! Ми хотiли з тобою подiлитися! Хочеш, забери половину.

– Два!

– Вiттай готинники… – скавулить Леська, а по ii обличчю тече чорна фарба.

– Пусти ii, садюга! Зараз принесу.

Марунька спурхуе з-за столу, я вiдпускаю Лесьчину щоку, але продовжую пригортати до себе. Збоку – просто закохана парочка. Це нiчого, що вона витирае сльози. Це бувае. Може, у нас iндiйська любов.

Зизом зиркаю на курдупля. Та вiн, здаеться, уже й забув про мене, бо захоплений жвавою розмовою з трьома сосками.

Марунька кладе на стiл торбину i наливае собi шампанського.

– Всi?

– Порахуй, – форкае вона незадоволено.

– Словом, так, дiвчатка. За нами стежать. Тому не робiть дурниць.

Я вiдпускаю Леську i рахую годинники. Є усi… А курдупель тiльки вдавав, що уваги не звертае – вмить зриваеться на ноги i прямуе до нас.

Так само перераховуе годинники, навiть оком не ковзнувши по дiвчатах.

– Передай iм, нехай зроблять так, аби я iх довго-довго шукав. Добре? І то зараз.

Коли вiн пiшов, Марунька пробуе винувато всмiхнутися до мене:

– Ти гнiваешся?

– Я буду гнiватися ще сильнiше, якщо ви не покладете менi зараз на стiл тих триста крабiв вiд старого.

– Всi триста? – нетямиться з подиву Леська.

– Всi триста. Це ж я малюватиму портрета, а не ви.

– Але ж… але ж…

– Менi що, повторити процедуру?

– Ой нi! – скрикуе Леська i про всяк випадок вiдсовуеться з крiсла на другий кiнець столу. Зате я присовуюся до Маруньки i нiжно пригортаю ii стан.

– Пе-ре-стань! – белькоче вона. – Давай поговоримо спокiйно. Годинники ми вiддали. Зараз пiдемо звiдси. Хочеш, перебазуемося разом до iншого ресторану? Хочеш?… Ще когось розiграемо? Ну? Ясу?

– Охi, кицюню. Я завдяки вам влип в iсторiю, з якоi мушу виплутатися. І менi потрiбнi грошi. А ви собi пливiть, куди завгодно i на всiх вiтрилах. Вам тiльки сюди заборонено вступати. А так – свобода. Можете чкурнути хоч на Сахалiн. А менi нема куди чкуряти. Я залишаюся зi своiми клопотами сам на сам. І нiхто менi не допоможе. Ясно? Викладайте бабки!

Марунька бере Лесьчину торбину i вiдраховуе грошi.

– Шуруемо звiдси, – каже Леська. – Менi вже ця кнайпа обридла.

– Ну, добре, чао, – нiжно всмiхаеться Марунька i, чмокаючи мене в щiчку, кладе в долоню гонорар.

Потiм вони йдуть, кидаючи налiво й направо прощальнi погляди. Пора й менi. Я допиваю пиво i в цей момент чую над головою:

– З вас шiстдесят вiсiм сорок.

Я закашлююся i витрiщаю здивованi очi на молодого, але нахабного офiцiянта

Його обличчя ввiчливе й незворушне. Коли я бачу такi гладенькi обличчя, у мене виникае палке бажання залiпити його кремом. Але на столi кремiв нема. Зате е чотири порожнi пляшки шампанського, двi з-пiд горiлки i кiлька з пива. Є ще салати i м’ясне асортi – улюблена страва усiх офiцiантiв Радянського Союзу, адже на нiй завиграшки можна заробити цiлих п’ять карбованцiв, бо коштуе вона п’ятнадцять.

– Не розумiю. Хiба з вами не розплатились?

– Нi. Прошу розрахуватись. Закриваемо.

– Але ж це все замовляв не я, а тi двое. Ми з дiвчатами замовляли одне шампанське i два пива, це коштуе сiм карбованцiв.

– Та-ак, менi що – мiлiцiю кликати?

Мiлiцiю? Цього ще менi бракувало. Але викинути отак нi сiло нi впало аж шiстдесят вiсiм карбованцiв? Не на того напали.

– Давай, клич, – кидаю байдуже i беруся за те асортi. Якщо вже гудiти, то хоч на ситий шлунок.

Зала поволi вилюднюеться. За кiлька хвилин бiля столу виростають двi постатi. Офiцiант i… мiй знайомий мiлiцiонер.

– Привiт, – каже Микола i, повернувши голову до офiцiанта, додае: – Осiчка, Вася.

– Як то?

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Здоров був, Збиху! Як ти? Сьогоднi твiй день, правда?

2

Та де там мiй! Тi вашi менти! Ось тут вже менi!

3

Сьогоднi одне авто повернули до Польщi! Я навiть товар не встиг перепакувати. Пересрали нам день. Але сiдай до нас.

4

Нi, дякую, я працюю.

5

А дiйсно!

6

Повинен працювати, я твою працю знаю. Як скiнчиш – приходь до нас. У нас також гарнi дiвчатка. Подивись на Дороту.

7

Стуль писк, сволота!

8

Бачиш, яка гарна!

9

Вибачте… Чи тут не зайнято?

10

Марек! Іди сюди.

11

Я не Марек.

12

Яка рiзниця. Хочеш випити?

13

Ну а зараз ти мене пригостиш.

14

Антек! Тримайся дупи!

15

Рисiку! Ти молодець. Але не притискайся сильно, бо тобi клямка впаде.

16

Та ви що, хлопцi! Це тiльки танго з притисканням.

17

Ну то дави, дави, але пам’ятай, що то не лимон.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить