Самотнiсть у Мережi
Януш Леон Вишневський

Бестселер
«Самотнiсть у Мережi» – це iсторiя вiртуального кохання, що стала реальнiстю. Героi роману зустрiчаються в iнтернет-чатах, обмiнюються еротичними фантазiями, розповiдають iсторii зi свого життя. Зустрiнуться вони в Парижi, подолавши не одну перешкоду, але головним випробуванням для кохання стане сама зустрiч…

Януш Леон Вишневський

С@мотнiсть у Мережi

З-помiж усiх вiчних речей

Кохання тривае найкоротше…

© Janusz L. Wisniewski, 2001

© О. Кравець, пер. з пол., 2019

© «Фабула», макет, 2019

© Видавництво «Ранок», 2019

Шановний читачу!

Спасибi, що придбали цю книгу.

Нагадуемо, що вона е об’ектом Закону Украiни «Про авторське i сумiжнi право», порушення якого караеться за статтею 176 Кримiнального кодексу Украiни «Порушення авторського права i сумiжних прав» штрафом вiд ста до чотирьохсот неоподатковуваних мiнiмумiв доходiв громадян або виправними роботами на строк до двох рокiв, з конфiскацiею та знищенням всiх примiрникiв творiв, матерiальних носiiв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання i матерiалiв, призначених для iх виготовлення i вiдтворення. Повторне порушення караеться штрафом вiд тисячi до двох тисяч неоподатковуваних мiнiмумiв доходiв громадян або виправними роботами на строк до двох рокiв, або позбавленням волi на той самий строк, з конфiскацiею та знищенням всiх примiрникiв, матерiальних носiiв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудiо – i вiдеокасет, дискет, iнших носiiв iнформацii, обладнання та матерiалiв, призначених для iх виготовлення i вiдтворення. Кримiнальне переслiдування також вiдбуваеться згiдно з вiдповiдними законами краiн, де зафiксовано незаконне вiдтворення (поширення) творiв.

Книга мiстить криптографiчний захист, що дозволяе визначити, хто е джерелом незаконного розповсюдження (вiдтворення) творiв.

Щиро сподiваемося, що Ви з повагою поставитеся до iнтелектуальноi працi iнших i ще раз Вам вдячнi!

@1

За дев’ять мiсяцiв перед тим…

Із платформи четвертоi колii одинадцятого перону залiзничноi станцii Берлiн-Лiхтенберг кидаеться пiд поiзд найбiльше самогубцiв. Так запевняе офiцiйна, як завжди скрупульозна нiмецька статистика для всiх вокзалiв Берлiна. Це, зрештою, помiтно, коли сидиш на лавцi бiля четвертоi колii одинадцятого перону. Рейки там набагато блискучiшi, нiж на iнших перонах. Часто повторюване аварiйне гальмування надовго залишае рейки вишлiфуваними. Крiм цього, зазвичай темно-сiрi та забрудненi бетоннi шпали в кiлькох мiсцях уздовж усього одинадцятого перону набагато свiтлiшi вiд решти – де-не-де майже бiлi. У цих мiсцях вокзальнi служби двiрця використовували сильнi детергенти, щоби змити плями кровi: локомотиви та вагони розривали i волочили уздовж рейок тiла самогубцiв.

Лiхтенберг – одна з найвiддаленiших станцiй Берлiна i при цьому найбiльш занедбана. Позбавляючи себе життя на станцii Берлiн-Лiхтенберг, маеш враження, що залишаеш за собою сiрий, брудний, просмерджений сечею, обдертий вiд штукатурки метушливий свiт, заповнений сумними або навiть зневiреними людьми. Такий свiт залишити назавжди значно легше.

Вхiд кам’яними сходами на одинадцятий перон е останнiм у тунелi мiж касовою залою i тим трансформаторним примiщенням, що ii завершуе. Четверта колiя – найдальша колiя на цiлому двiрцi. Якби вирiшити в касовiй залi двiрця Берлiн-Лiхтенберг накласти на себе руки, кинувшись пiд поiзд, то дорогою на рампу четвертоi колii одинадцятого перону можна, хоч ненадовго, але продовжити собi життя. Тому самогубцi майже завжди обирають четверту колiю на одинадцятому перонi.

На платформi четвертоi колii е двi прикрученi величезними шурупами до бетонноi основи, розмальованi графiтi й порiзанi ножами дерев’янi лавки. На лавцi, ближчiй до виходу з тунелю, сидiв худий смердючий чоловiк. Вiн уже роками жив на вулицi. Тремтiв од холоду i страху. Сидiв з неприродно скрученими стопами, руки тримав у кишенi подертоi i заплямленоi болоньевоi куртки, посклеюваноi в кiлькох мiсцях жовтою липкою стрiчкою з блакитним написом Just do it. Вiн курив цигарку. Бiля нього на лавцi стояло декiлька банок з-пiд пива i порожня пляшка вiд горiлки. Бiля лавки, у фольговому рекламному пакетi мережi Aldi, з якого вже давно стерлася жовта фарба, мiстилися всi його пожитки. Пропалена в кiлькох мiсцях ковдра, кiлька шприцiв, коробка для тютюну, пачечки тонкого цигаркового паперу, альбом фотографiй з похорону сина, вiдкривачка до консервiв, пачка сiрникiв, двi упаковки метадону, заплямлена кавою та кров’ю книжка Ремарка, старий шкiряний гаманець iз пожовклими, подертими, а потiм знову склееними фотографiями молодоi жiнки, а також диплом про закiнчення навчання i посвiдчення про несудимiсть. Того вечора до однiеi з фотографiй молодоi жiнки вiн прикрiпив скрiпкою листа, а також стомаркову банкноту.

Тепер чекав на поiзд iз двiрця Берлiн-ЗОО до Ангермуенде. Дванадцять хвилин пiсля пiвночi. Швидкий п

iзд з обов’язковою резервацiею мiсць i вагоном Mitropа поряд iз вагонами першого класу. Цей поiзд нiколи не зупиняеться на станцii Лiхтенберг. Проiжджае дуже швидко четвертою колiею i зникае в темрявi. Вiн мае понад двадцять вагонiв. Улiтку навiть бiльше. Чоловiк знав це вже вiддавна. Вiн приходив до цього поiзда вже не раз.

Цей чоловiк боявся. Однак сьогоднiшнiй страх був зовсiм iнший. Унiверсальний, загальновiдомий, названий i докладно дослiджений. Вiн добре знав, чого боявся. Найгiршим е страх перед чимось, чого не можна назвати. Вiд страху без iменi не рятують навiть уколи.

Сьогоднi вiн востанне прийшов на цей двiрець. Потiм вiн уже нiколи не буде самотнiй. Нiколи. Самотнiсть – це найгiрше. Чекаючи на поiзд, вiн сидiв спокiйний, примирений iз собою. Майже радiсний.

На другiй лавцi, за кiоском з пресою та напоями, сидiв iнший чоловiк. Його вiк годi було б визначити. Близько тридцяти семи – сорока рокiв. Засмаглий, iз запахом дорогого одеколону, у чорнiй вовнянiй маринарцi, свiтлих фiрмових штанах, розстiбнутiй сорочцi оливкового кольору й зеленiй краватцi. Бiля лавки вiн поставив металеву валiзу з наклейками авiалiнiй. Увiмкнув комп’ютер, який витягнув iз чорноi шкiряноi торби, але вiдразу ж зняв його з колiн i вiдставив поряд на лавку. Екран комп’ютера мерехтiв у темрявi. Стрiлки годинника над пероном минули число дванадцять. Заходило на недiлю, 30 квiтня. Чоловiк пiдпер голову руками. Прикрив очi. Плакав.

Чоловiк на лавцi бiля входу пiдвiвся. Взяв фольговий пакет. Переконався, що лист та банкнота в гаманцi, взяв чорну банку з пивом i вирушив до кiнця платформи, вiдразу бiля семафора. Це мiсце вiн собi обрав уже давно. Минув кiоск з напоями i тодi побачив його. Вiн не сподiвався когось на одинадцятому перонi пiсля пiвночi. Завжди був тут сам. Його охопив неспокiй, не схожий на страх. Присутнiсть цього другого чоловiка порушувала увесь його план. Вiн нiкого не хотiв зустрiти на дорозi до кiнця платформи. Кiнець платформи… Це справдi буде кiнець.

І враз вiдчув, що хоче попрощатися з цим чоловiком. Пiдiйшов до лавки. Вiдсунув комп’ютер i сiв бiля нього.

– Колего, вип’еш ковток пива зi мною? Останнiй ковток. Вип’еш? – запитав, доторкаючись до його ноги i простягаючи банку з пивом у його бiк.

ВІН: Минула пiвнiч. Похилив голову i вiдчув, що не стримае слiз. Давно вже не почував себе таким самотнiм. Це через цей день народження. Самотнiсть як почуття вже декiлька рокiв лиш зрiдка сягала його в шаленому вирi буденностi. Самотнiм буваеш тiльки тодi, коли на це е час. Вiн не мав часу. Так старанно органiзував собi життя, щоби не мати часу. Проекти в Мюнхенi i в США, габiлiтацiя i лекцii в Польщi, науковi конференцii, публiкацii. Нi, у його бiографii останнiм часом не було перерв на роздуми про самотнiсть, розчулення i такi слабкостi як та, що ось зараз, тут. Тут, на цьому сiрому спорожнiлому вокзалi, приречений на бездiяльнiсть, вiн не мiг нiчим iншим зайнятися, щоб забути, i самотнiсть з’явилася, як напад астми.

Те, що вiн опинився тут i мае цю незаплановану перерву, тiльки помилка. Звичайна, банальна, безсенсовна помилка. Як помилка в друцi. Перед приземленням на Берлiн-Тегель вiн перевiряв у Інтернетi розклад руху потягiв i не звернув уваги, що зi станцii Берлiн-Лiхтенберг до Варшави потяги курсують тiльки в робочi днi. А власне хвилину тому закiнчилась субота. Вiн навiть мав право цього не зауважити.

Це було вранцi, пiсля кiльканадцяти годин перельоту з Сiетла, перельоту, що завершував тиждень працi без перепочинку.

День народження опiвночi на двiрцi Берлiн-Лiхтенберг. Якийсь абсурд. Може, вiн потрапив сюди з якоюсь мiсiею?! Це мiсце могло б бути чудовим сценiчним оформленням для подiй фiльму, неодмiнно чорно-бiлого, про марнотнiсть, сiрiсть i трагiчнiсть життя. Вiн був переконаний, що Воячек[1 - Рафал Воячек (1945–1971) – польський поет i прозаiк. Покiнчив життя самогубством. – Прим. пер.] тут, у цiй хвилi написав би свiй найпонурiший вiрш.

День народження. Як вiн народився? Як це було? Чи дуже iй болiло? Про що вона думала, коли iй болiло? Вiн нiколи ii про це не питав. Власне кажучи, чому нi? Так просто: «Мамо, чи тобi дуже болiло, коли ти мене народжувала?»

Сьогоднi вiн би хотiв це знати, та коли вона ще жила, таке нiколи не спадало йому на думку.

Тепер ii уже нема. Й iнших також. Усi найважливiшi люди, яких вiн любив, померли. Батьки, Наталiя… Вiн не мав нiкого. Нiкого важливого. Мав лише проекти, конференцii, термiни, грошi й часом визнання.

Хто взагалi пам’ятае, що в нього сьогоднi день народження? Для кого це мае значення? Хто це помiтить? Чи е хтось, хто про нього сьогоднi подумае? І тодi з’явилися сльози, яких вiн не змiг уже стримати.

Раптом вiн вiдчув, що хтось його штурхае.

– Колего… Вип’еш ковток пива зi мною? Останнiй ковток? Вип’еш? – почувся захриплий голос.

Вiн пiдвiв голову. Налитi кров’ю, настрашенi очi у великих очницях вихудлого, зарослого i вкритого ранами обличчя благально дивились на нього. У простертiй тремтливiй руцi чоловiка, я

ий сидiв поряд, була банка пива. Чоловiк помiтив його сльози, вiдсунувся i сказав:

– Слухай, колего, я не хочу тобi перешкоджати. Я не хотiв, справдi. Я теж не люблю, як хтось чiпляеться, коли я плачу. Я пiду собi геть. Плакати треба в спокоi. Лише тодi вiд цього радiсно.

Вiн не вiдпустив його, вхопивши за куртку. Взяв банку з його руки i сказав:

– Ти не перешкоджаеш. Слухай, ти навiть не знаеш, як я хочу з тобою випити. Не йди. Мое iм’я – Якуб.

І раптом вiн зробив щось, що видавалося йому тiеi митi зовсiм природним i чому вiн не мiг опертися. Вiн притягнув того чоловiка i притулив до себе. Поклав його голову на плече, прикрите подертою болоньевою курткою. Вони сидiли так якусь мить, вiдчуваючи, що вiдбуваеться щось урочисте. У певний момент тишу порушив потяг, пролiтаючи з гуркотом повз лавку, на якiй вони сидiли, притулившись один до одного. Тодi чоловiк зiщулився, мов перелякана дитина, притиснувся до нього i сказав щось, що заглушив гуркiт колiс потяга, який мчав повз них. Згодом його пройняв сором. Той другий мусив вiдчути те саме, бо зненацька вiдсунувся, мовчки пiдвiвся й рушив до сходiв, що вели до тунелю. Бiля одного з металевих кошикiв на смiття вiн зупинився, витягнув листок паперу зi свого фольгового мiшка, зiм’яв його в руцi i викинув до смiтника. Згодом зник у тунелi.

– Усього найкращого з нагоди дня народження, Якубе, – мовив голосно, випиваючи останнiй ковток пива з банки, яку той чоловiк поставив бiля комп’ютера, що продовжував миготiти.

Це лише мить слабкостi. Напад аритмii серця, який минув. Вiн сiв, випроставшись на лавцi. Полiз до торби за стiльниковим телефоном. Витягнув куплену вранцi берлiнську газету, знайшов рекламу сервiсу таксi. Набрав номер. Спакував комп’ютер i, тягнучи з гуркотом по ковдобинах платформи валiзку, подався в напрямку тунелю, який вiв до касовоi зали i виходу до мiста.

Як це було? Як вiн це сказав? «Плакати треба в спокоi. Лише тодi вiд цього радiсно».

ВОНА: Вже давно жоден мужчина не старався аж надто, щоби вона мала такий настрiй, почувала себе привабливою i мала найкращi напоi в келиху.

– Нiхто не заперечить, що в Попелюшки було винятково сумне дитинство. Злi единокровнi сестри, непосильна праця i люта мачуха. Крiм того, що iй доводилося затруюватись, витягаючи попiл iз зольника, вона не мала навiть каналу MTV, – сказав, вибухаючи смiхом, молодик, котрий сидiв навпроти неi за баром.

Вiн був на кiлька рокiв молодший вiд неi – не бiльше двадцяти п’яти. Гарний. Неймовiрно елегантний. Вона давно не бачила так гармонiйно одягненого чоловiка. Саме так. Гармонiйно. Вiн був вишуканий, як його гарнi, пошитi на замовлення костюми. Усе в ньому гармонiювало. Запах одеколону пасував до кольору краватки, колiр краватки пасував до кольору камiння в золотих запонках на манжетах бездоганно голубоi сорочки. Золотi запонки на манжетах – хто ще взагалi тепер носить такi запонки? – своiм розмiром i вiдтiнком золота пасували до золотого годинника на кистi правоi руки. А годинник пасував порi дня. Тепер, увечерi, на цю зустрiч iз нею в барi вiн одягнув елегантний прямокутний годинник з делiкатним шкiряним паском пiд колiр його костюма. Зранку на зiбраннi в берлiнському офiсi iхньоi фiрми вiн мав важкий, достойний ролекс. А крiм того, зранку вiн пахнув iнакше. Вона це напевно знае, бо зумисне пiдвелася зi свого мiсця i нахилилася за пляшкою газованоi води якраз над його головою, хоча мала цiлу тацю з пляшками перед собою.

Увесь передобiднiй час вона приглядалася до нього. Звали його Жан, i вiн був бельгiйцем «з абсолютно французькоi частини Бельгii», як сам наголошував. Вона не знала, чим французька частина Бельгii аж так особливо вiдрiзняеться вiд фламандськоi, але вiдзначила, що бути з французькоi частини, очевидно, е бiльшою честю.

Як виявилося згодом, Жан не лише для неi став найбiльшою атракцiею того цирку в Берлiнi. Їх стягнули з цiлоi Європи до центрального управлiння в Берлiнi, щоб сказати, що насправдi iм нiчого сказати. Вже рiк вона сидiла разом iз iхнiм бельгiйським аналогом у проектi, який у Польщi не мiг вдатися. Пристроi, якi вони хотiли продавати, не вiдповiдали польському ринку. Годi продавати ескiмосам креми для засмаги. Навiть якщо тi креми найвищоi якостi.

Вона взагалi не хотiла сюди приiжджати i робила все, щоб перекинути цю поiздку на когось iншого з ii вiддiлу. Вони з чоловiком давно планували виiзд у Карконоше з прогулянкою до Праги. Не вдалося. На чiтке розпорядження з Берлiна приiхати мала саме вона. Та ще потягом, бо, для того щоб це перебування в Берлiнi взагалi мало сенс, вона насамперед мусила провести один день у фiлii iхньоi фiрми в Познанi.

Їдучи сюди з Варшави, – останнiм часом вона ненавидiла подорожувати потягами, – мала дуже багато часу, щоб опрацювати стратегiю, яка б дозволила iй вiдмовити центральне управлiння вiд цього проекту. Проте Жан, той бельгiець iз запонками, якi, мабуть, пасують навiть до погоди, переконав усiх, що «ринок у Польщi ще сам не знае, як потребуе цих пристроiв», i що вiн «мае генi

льно простий задум зробити так, щоб польський ринок про це дiзнався». Потiм упродовж години на тлi випещених кольорових слайдiв розповiдав про свiй «генiально простий задум».

Мало що вона сама б розповiла про це за п’ятнадцять хвилин i до того ж набагато кращою англiйською, то на додаток нiщо – за винятком мапи Польщi – на його слайдах не вiдповiдало дiйсностi. Але, крiм неi, це нi на кого не справило особливого враження. Було видно, що директорка з Берлiна вирiшила все ще перед презентацiею. Вона також вирiшила все ще перед презентацiею. Проблема полягала в тому, що цi два рiшення були абсолютно рiзнi. Але хiба директорка могла з нею погодитися? Чи хтось такий неймовiрно привабливий, хто говорить англiйською з таким чарiвним французьким акцентом, мiг помилитись? Директорка дивилася на бельгiйця, який розповiдав дурницi на тлi кольорових фантазiй, як на красеня, який ось-ось почне роздягатися. Тяжкий випадок менопаузи. Але що ж, очевидно, на думку директорки, спокуса вартувала грошей акцiонерiв. А крiм того, завжди можна переконати ескiмосiв, що вони також засмагають упродовж довгоi полярноi ночi. Вiд космiчного випромiнювання. І креми iм, без сумнiву, знадобляться.

Пiсля Жана виступила вона. Директорка навiть не дочекалася кiнця ii презентацii. Вона вийшла – ii викликала до телефону секретарка. Так усi дiзналися, що ii не варто слухати. Всi, як за командою, схилилися над клавiатурами своiх лептопiв i зайнялися Інтернетом. Вона могла декламувати вiршi або розказувати польською анекдоти – вони й так би цього не зауважили. Лише бельгiець, коли вона вже завершила свою презентацiю, встав перед нею i з тим своiм роззброюючим усмiхом сказав:

– Ви найчарiвнiша iнженерка, яку я знаю. Навiть якщо ви не правi, я слухав те, про що ви говорили, затамувавши подих i з якнайбiльшою увагою.

Коли вона потягнулась до торби, щоб показати йому своi розрахунки, вiн додав:

– Чи могли б ви переконати мене у своiй правотi сьогоднi ввечерi в барi нашого готелю? Скажiмо, близько десятоi?

Вона згодилася без вагання. Навiть не намагалася нiчого ускладнювати будь-якими вигаданими нашвидкуруч побрехеньками про те, як вона дуже зайнята ввечерi. Все офiцiйне, що можна було робити вечорами, вже вiдбулося. Їi потяг до Варшави вiдходив зранку, близько полудня. Крiм того, вона хотiла хоча б раз побути з бельгiйцем так, щоб при тому не було берлiнськоi директорки.

Тепер тут, у барi готелю, вона тiшилася, що зранку не протестувала надто запально проти того проекту. Бельгiець виявився справдi чарiвним. Виглядало, що вiн часто бувае в цьому готелi. З барменом розмовляв французькою – мережа готелiв Mercure, у яких фiрма традицiйно резервувала iм ночiвлю, належить французам, тому персонал говорить французькою – тож, мабуть, вони зналися мiж собою.

Тепер, коли проект продовжено на наступний рiк, вона матиме нагоду зустрiчати його значно частiше. Вiн подобався iй. Вона думала про це, дивлячись на нього, коли вiн замовляв наступну порцiю трунку. Бармен подав iм склянки з рiдинами рiдкiсних пастельних кольорiв i екзотичними французькими назвами; бельгiець наблизив свое обличчя до неi.

– Я вже давно не розпочинав недiлi з кимось настiльки чарiвним. Минула пiвнiч. Маемо тридцяте квiтня, – сказав вiн, опiсля вдарив легко своею склянкою ii руку й вустами делiкатно торкнувся ii волосся.

Це було електризуюче. Вже давно вона не вiдчувала такоi цiкавостi, що вiдбуватиметься далi. Чи може вона дозволяти йому брати свое волосся до вуст? Чи мае право вiдчувати таку цiкавiсть? Що насправдi вона б хотiла, щоб сталося далi? Вона, дружина пристойного чоловiка? Усi товаришки заздрять iй, що мае такого. Як далеко вона могла б зайти, щоб вiдчути щось бiльше, нiж тiльки те давно забуте тремтiння, коли знову хтось цiлуе ii волосся, заплющуючи при тому очi? Їi чоловiк давно вже не цiлуе ii волосся, вiн такий… такий страшенно передбачуваний.

Вiднедавна вона думала про це дуже часто. І переважно з неспокоем. Нi, не те, щоб усе зробилося буденним. Не аж так. Але зник цей потяг. Розпорошився десь у буднях. Усе охололо. Зрiдка лише розiгрiвалося, на хвилину. У першу нiч пiсля ii або його повернення з якогось довшого виiзду, пiсля слiз i сварки, яку вони вирiшували закiнчити в лiжку, пiсля алкоголю або пiсля запашних листкiв, спалених на вечiрках, на чужих лiжках у вiдпустцi, на чужих пiдлогах, бiля чужих стiн або в чужих машинах.

Це постiйно було. Скажiмо, бувало. Але без тiеi дикостi. Тiеi мiстичноi тантри на початку. Того ненаситу. Того голоду, який спричиняв те, що на саму лише думку про нього кров, шумуючи, вiдпливала вниз як шалена, i, як на замовлення, з’являлася вологiсть. Нi! Цього вже давно не було. Анi пiсля вина, анi пiсля листя, анi навiть на паркiнгу при автострадi, куди вiн з’iхав, коли, повертаючись якоiсь ночi з котроiсь вечiрки i незважаючи на те, що iдуть несамовито швидко, вона просунула – так якось найшло на неi пiд впливом музики в радiо – голову пiд його руки на кермi й почала розщiпати ремiнь його штанiв.

Це напевно

ерез доступнiсть. Усе було на вiддалi витягнутоi руки. Нiчого не треба було добиватись. Знали кожен свiй волосок, кожен можливий запах, кожен можливий смак шкiри i сухоi, i вологоi. Вiдомi були всi закамарки тiл, передчували всi зiтхання, передбачували всiлякi реакцii i повiрили вже давно в усi признання. Декотрi час вiд часу повторювались. Але вже не справляли враження. Вони просто належали до сценарiю.

Останнiм часом iй здавалося, що секс iз нею для ii чоловiка мае настрiй – як взагалi iй могло таке спасти на думку?! – католицькоi меси. Просто пiти, нi над чим не замислюватись – i знову маеш спокiй на цiлий тиждень.

Може, так воно у всiх? Чи можуть двое дико бажати одне одного, коли знаються кiльканадцять рокiв i коли бачилося, як iнший кричить, блюе, хропе, пiсяе i залишае брудну туалетну мушлю?

А може, це не аж таке важливе? Може, воно потрiбне лише на початку? Може, найважливiшим не е хотiти лягти з кимось у лiжко, але хотiти встати зранку наступного дня i заварити одне одному чаю?

– Чи я зробив щось лихе? – це Жан вирвав ii iз задуми.

– Я ще не знаю, – вiдповiла з вимушеним усмiхом. – Вибач на хвильку. Я зараз повернуся.

У туалетi вона витягнула з торбинки помаду. Дивлячись у дзеркало, сказала до себе:

– Завтра перед тобою довга дорога.

Почала малювати губи.

– І чоловiка також маеш, – додала, погрожуючи пальцем своему вiдображенню в дзеркалi.

Вона вийшла з туалету. Проходячи бiля рецепцii, почула, як якийсь чоловiк, стоячи до неi плечима, вимовляе реестраторцi по лiтерах свое iм’я:

– Я-к-у-б…

Їi вже не цiкавило, що «станеться далi». Вона сумувала за чоловiком. Пiдiйшла до бару, до того, хто чекав на неi. Вона пiднялась навшпиньки й поцiлувала його в щоку.

– Ви не зробили нiчого поганого. Навпаки.

Вийняла з торбинки свою вiзитну картку, зворотний порожнiй бiк мiцно притиснула до уст, що блищали вiд свiжонакладеноi помади. Примостила картку на барi поряд зi своiм келихом з недопитою пастельною рiдиною.

– На добранiч, – сказала тихо.

ВІН: Таксист, який пiд’iхав пiд спустiлий двiрець Берлiн-Лiхтенберг, був поляком. Майже 30 вiдсоткiв берлiнських таксистiв – поляки.

– Завезiть мене до готелю, де е бар, десь неподалiк двiрця Берлiн-ЗОО, i щоб був дорогий.

– Це неважко в цьому мiстi,– таксист голосно засмiявся.

Зарееструвався в готелi. Перш нiж вiдiйти, запитав:

– Чи не були б ви такi добрi збудити мене за пiвтори години до вiдправлення першого потягу з двiрця ЗОО до Варшави?

Молодий працiвник рецепцii вiдiрвав погляд вiд якихось документiв i вдивлявся в нього, не розумiючи.

– Як це… Пiвтори години? Якого потягу? Тобто о котрiй?

Вiн спокiйно вiдповiв:

– Бачите, я сам цього достеменно не знаю. Але ви так зворушливо пишете в рекламi вашого готелю, – вiн показав кольоровий проспект, що лежав бiля його паспорта, – що Меrcure – це не лише безпечний дах над головою пiд час подорожi. Mercure – це також подорож. Отож зателефонуйте, будь-ласка, на станцiю i дiзнайтесь, о котрiй годинi вирушае потяг до Варшави. І збудiть мене точно за дев’яносто хвилин до його вiдправлення. Я б також був вдячний, якби ви замовили менi таксi. Я хочу виiхати на двiрець за годину до вiдправлення потяга.

– Так, звичайно, – вiдповiв збентежений працiвник рецепцii.

– Чи дозволите, я ще не пiду в номер i залишу багаж у рецепцii. Я б хотiв зараз витратити багато грошей у барi вашого готелю. Ви припильнуете, щоб мiй багаж на той час був у безпецi, правда?

Не чекаючи на вiдповiдь, вiн поклав шкiряну торбу з лептопом на валiзку i пiшов до дверей, з-за яких долинала музика.

З кулеподiбних колонок, прикрiплених пiд стелею заповненого гомоном залу, розливалася спокiйна музика. Наталi Коль спiвала про кохання. Вiн роздивився. Лише один пiдвищений стiлець бiля елiптичного бару був вiльний. Коли вiн туди дiстався i побачив наповнений до половини келих, вiдчув розчарування. Хотiв пiти, гадаючи, що мiсце зайняте. Тодi молодик, який сидiв на сусiдньому стiльцi, повернувся i сказав англiйською:

– Це мiсце, на жаль, уже вiльне. Якщо маете бажання, можете тут сiсти, – i, дивлячись на нього з усмiшкою, додав: – Це добре мiсце. Бармен пiдходить сюди дуже часто.

Вiн сiв i вiдразу почув запах нiжних парфумiв. Lank?me? Biagiotti? Заплющив очi. Мабуть, усе-таки Biagiotti.

Парфуми здавна захоплювали його. Вони як новина, яку хочеш повiдомити. Для цього не потрiбно жодноi мови. Можна бути глухонiмим, можна бути з iншоi цивiлiзацii, але однак зрозумiеш цю новину. В парфумах е якийсь iррацiональний, таемничий елемент. Channel № 5, L’air du Temps чи Po?me – вони як вiрш, який носиш на собi. Декотрi так непоправно sexy. Вони змушують озирнутись, навiть прагнути жiнку, яка ними користуеться. Вiн пам’ятае, як два роки тому вiдвiдував Прадо. У якийсь момент повз нього пройшла жiнка в чорному капелюсi, i його оповив мiстичний запах. Забувши про Ель Греко, Гою та iнших, вiн пiшов за тiею жiнкою. Тепер вiн подумав, що за жiнкою, яка тут хвилину тому сидiла i залишила свiй запах,

еж хотiв би пiти.

Вiн вихилився й сперся лiктями на барi, щоб привернути увагу бармена, який нiбито пiдходив до цього мiсця дуже часто. І тодi зауважив вiзитну картку, що лежала бiля келиха. Контур уст був чiтко вiдбитий на бiлому картонi. Нижня губа виразно ширша, рiшучий вигин верхньоi. Чудовi уста. У Наталii були саме такi. Пiднiс картку до носа. Немае сумнiву – Biagiotti! Вона мусила належати жiнцi, яка сидiла тут кiлька хвилин тому. Вiн вирiшив перевiрити це.

Перевертав картку, коли почув:

– Вибачте, але ця картка призначена для мене.

– Але ж, звичайно. Я саме хотiв вас про це запитати, – збрехав, подаючи чоловiковi вiзитку.

Вiн запiзнився. Не дiзнаеться, кому вона належала. Молодик узяв ii, сховав до кишенi маринарки, залишив чайовi для бармена на тарiлочцi фiлiжанки з кавою i мовчки пiшов.

– Пляшку добре охолодженого просеко. І сигару. Найдорожчу, яка у вас е,– мовив до бармена, який з’явився перед ним тiеi хвилини.

Такi губи були також у його мами. Але в матерi все було чудове.

Той день, що минув, i тих декiлька годин належали в певному сенсi його матерi. І зовсiм не тому, що на свiй день народження вiн думае про те, як вона його народила.

Вiн прилетiв учора вранцi з Сiетла до Берлiна лише для того, щоб урештi побачити, де народилася його мати.

Їi бiографiя останнiм часом цiкавила його як роман, у декiлькох важливих роздiлах якого вiн брав участь. Прагнув будь-що довiдатися про тi найпершi.

Вона народилася недалеко вiд двiрця Берлiн-Лiхтенберг, у лiкарнi самаритянок. Дiдусь вивiз до Берлiна свою, на останнiх мiсяцях вагiтностi, жiнку з надiею, що в Берлiнi iм буде краще. Як це тепер називають? Економiчний емiгрант. Так. Саме так. За тиждень пiсля приiзду до Берлiна бабця народила його маму. У лiкарнi самаритянок. Лише туди привозили породiль просто з вулицi. Тих, без грошей. Учора вiн був бiля того будинку. Тепер там якийсь турецький екcпериментальний театр.

Через три мiсяцi вони повернулись до Польщi. Не могли жити в Нiмеччинi. Однак, байдуже, що це були тiльки три мiсяцi. У свiдоцтвi про народження назавжди залишилась ця iсторична примiтка: мiсце народження – Берлiн. Так його мама стала нiмкенею.

Це завдяки тому вiн мае тепер нiмецький паспорт i може лiтати до Сiетла без вiзи. Хоча завжди лiтае з двома паспортами. Якось забув польський i почувався, як без громадянства.

Бо вiн може бути лише поляком.

Офiцiант принiс голубу пляшку просеко, срiблясту тубу з кубинською сигарою й малу гiльйотину. Вiдкоркував пляшку, коли вiн запалював сигару. Перший келишок вiн випив одним духом. Сигара була чудова. Вiн давно не курив настiльки добрих сигар. Колись у Дублiнi. Багато рокiв тому.

Вiн не мiг припинити думати про вчорашню прогулянку по материному минулому. Проте ii нiмецькiсть – це не лише лiкарня самаритянок у передвоенному Берлiнi й не лише цей запис у ii свiдоцтвi про народження. Усе значно складнiше. Так само, як i ii бiографiя.

Вiн народився котрогось 30 квiтня, i був третьою дитиною третього чоловiка своеi мами. На той день припадае Якуба. Всi вважають, нiби саме тому його назвали Якуб. Але це не так. Якубом називався другий чоловiк його матерi. Польський художник, який 1942 року став нiмцем лише тому, що народився на 12 кiлометрiв занадто захiднiше, а пiд Сталiнградом треба було мати повнi окопи. Тодi отi справдi справжнi нiмцi менш справжнiми нiмцями робили всiх.

Звичайно, вiдразу пiсля цього вони робили iх також нiмецькими солдатами. Солдатами ставали тодi всi. Кульгавi, психiчно хворi, сухотники. Усi тодi могли i повиннi були бути солдатами. Другий чоловiк його матерi не знав цього. Вiн не уявляв собi анi дня, анi ночi без його матерi. Тому задовго до лiкарськоi комiсii насамперед навмисне пiтнiв, а потiм бiгав уночi босий по снiгу в парку – вiн сподiвався, що дiстане туберкульоз. Дiстав. Але й так його взяли в окопи.

Пiсля вiйни вони не знайшли одне одного. Не допомогло навiть велике кохання. Позбувшись смутку, вона повiрила, що художника в неi вiдiбрала вiйна i що так воно мусить бути. Тодi в ii життi з’явився його, Якуба, батько. Змарнiлий, красень аж до запаморочення, стовiдсотковий поляк пiсля Штуттгофа. Вона з нiмецькою нацiональнiстю, вiн – пiсля трьох рокiв табору. Батько нiколи не дав йому вiдчути, що ненавидить нiмцiв. Хоча ненавидiв. Цiкаво, чи пробачив би йому те, що вiн проживав у Нiмеччинi.

Його батьки – це найкраще свiдчення того, що тi польсько-нiмецькi подiли – сам лише договiр iсторикiв, яким вдалося переконати цiлi народи. Зрештою, вся iсторiя – лише договiр. Насамперед щодо спiльного обману. Домовилися, що саме цей, а не iнший обман вивчатимуть у школi.

Знов йому зробилося сумно. Досить нинi сумувати – у нього ж день народження. Вiн налив собi наступний келишок. Сьогоднi вiн iде додому.

ВОНА: Усi мiсця у вагонах першого класу були проданi. Вона зробила помилку, не викупивши зворотноi плацкарти ще у Варшавi. Касирка на двiрцi Берлiн-ЗОО сказала:

– Я маю лише кiлька вiльних мiсць у другому класi. Усi в купе

для курцiв. Берете?

Їi жахала перспектива кiльканадцятигодинноi iзди в задимленiй клiтцi. Але що вона мала вдiяти?

Вона сiла бiля вiкна. Обличчям у напрямку руху. Була сама в купе. Потяг мав вiд’iжджати лише за пiвгодини. Вийняла з валiзки книжку i скорозшивач iз документами iз зустрiчi в Берлiнi. Окуляри. Пляшку мiнеральноi води. Стiльниковий телефон. CD-плеер, компакти, запаснi батарейки. Вона роззулася i розiпнула два гудзички на спiдницi.

Купе повiльно заповнювалось. У репродуктори оголошено про вiдправлення потягу, а одне мiсце й далi залишалося порожнiм. Потяг уже рушав, як раптом розсунулись дверi купе. Вона звела голову вiд книжки, i iхнi очi зустрiлися. Вона витримала його погляд. Це вiн схилив голову. Нагадував у той момент засоромленого малого хлопця. Валiзку примiстив на полицi пiд стелею. Зi шкiряноi торби витягнув комп’ютер. Сiв на вiльне мiсце бiля дверей. Їй здавалося, що вiн дивиться на неi. Вона встромила ноги в черевички. Розмiрковувала, чи вiн бачить розiпнутi гудзики спiдницi.

За хвилину встав. Витягнув з торби банку дiетичноi кока-коли i три кольоровi журнали: Spiegel, Playboy, Wprost. Поклав iх собi на колiна. Вона не знала чому, але те, що вiн був поляком, втiшило ii.

Зняв маринарку. Закотив рукави темно-сiроi сорочки. Був засмаглий. Його волосся було в такому неладi, нiби вiн прийшов у купе просто з лiжка. Був неголений. Мав розiпнену сорочку. Вiн не був молодий, однак моложавий. Вiдколи вiн зайшов, вона сподiвалась, що нiхто не запалить тепер цигарки. Входячи, наповнив купе запахом свого одеколону. Їй хотiлось якомога довше чути цей запах.

Крадькома кидала на нього погляд з-пiд окулярiв. Вiн почав читати. Вона також повернулася до своеi книжки. У якийсь момент вiдчула неспокiй. Пiдвела голову. Вiн вдивлявся в неi. Мав сумнi, змученi, зеленкавi очi. Пальцями правоi долонi доторкався до рота i проникливо вдивлявся в неi. Їй зробилося дивно тепло. Вона усмiхнулася до нього.

Вiн вiдклав журнали i простягнув руку до комп’ютера. Пасажири в купе з цiкавiстю приглядалися до нього. З кишенi маринарки вiн витягнув стiльниковий телефон, потiм нахилився вперед i увiмкнув його до спецiального гнiзда в заднiй частинi комп’ютера. Може, не всi в купе розумiли, що вiн хотiв зараз зробити, але вона знала, що вiн пiд’еднаеться до Інтернету.

Спершу вона думала, нiби те, що вiн робить, претензiйне i на показ, тут, у цьому потязi, вiдразу пiсля виiзду з Берлiна, але коли придивилася, з якою увагою вiн вдивляеться в екран, подумала, що це… Що вiн не претензiйний i не на показ.

Запхала руку пiд блузку i делiкатно запнула гудзички на спiдницi, поправила волосся i випрямилась на сидiннi.

ВІН: Якщо в Нiмеччинi можна на когось розраховувати, то лише на прибиральниць iз Хорватii.

Звичайно, нiхто не розбудив його за дев’яносто хвилин до вiдправлення потягу до Варшави. Навiть не було кому сказати, що це просто скандально в готелi за 300 доларiв за нiч. Працiвника рецепцii з ночi вже давно не було видно за стiйкою, а блондинка, яка перейняла пiсля нього чергування, не виглядала на таку, що знае, де на мапi розташована Варшава.

Його розбудила прибиральниця, яка думала, що кiмната порожня, й увiйшла поприбирати, а вiн ще далi спав. Вiн не знав, о котрiй годинi вiдходить потяг до Варшави, але коли побачив, що вже за п’ять одинадцята, вiдчув, що не мае багато часу.

Вiн не звертав уваги на те, що прибиральниця все ще стоiть там. Вискочив голий з лiжка, крикнув: «О курва мать!» – i почав одягатися з шаленим поспiхом. Оскiльки прибиральниця була з Хорватii, вона прекрасно зрозумiла «о курва мать», i коли вiн кидав до косметички все поспiль з полички у ваннiй, й вона пакувала до його валiзки те, що лежало на нiчному столику i бiля телевiзора. Через декiлька хвилин вiн вибiг з номера. У першому поривi пiдбiг до рецепцii, але того працiвника, на щастя, не було. Коли вiн зорiентувався, що блондинка з рецепцii не мае поняття, про що йдеться, навiть не розрахувався. Вони мають номер його кредитноi картки. Окрiм того, в потязi вiн може увiйти в Інтернет i заплатити. Карта American Express, яку вiн мав вiд фiрми, дозволяе це.

Перед готелем стояв ряд таксi. Таксист пристосувався до ситуацii: через десять хвилин вони були на двiрцi. Вiн не купив квитка. Прибiг на перон i вскочив до вагона, який стояв просто перед виходом з тунелю. Вдалося. Потяг рушив. Вiн вiдчинив дверi першого, яке йому трапилося, купе.

Вона сидiла пiд вiкном. Із книжкою на колiнах. Уста були такi, як вiдбитi на вiзитнiй картцi в барi. Волосся ззаду пiдiбране. Високе чоло. Вона була прекрасна.

Вiн зайняв едине вiльне мiсце. Звичайно, вiн не мав резервацii. Байдуже. Вiн вирiшить цю проблему, коли прийде кондуктор. З картки, наклееноi на дверях купе, було написано, що це мiсце й так було зарезервоване допiру вiд Франкфурта-на-Одерi.

Вiн витягнув газети. Кiоск у готелi продавав i польськi часописи. Разом iз французькими, американськими, англiйськими та iталiйськими. Wyborczа, доступна щодня як Paris Soir у гот

льному кiоску в центрi Берлiна, у сто разiв важливiша, анiж усi тi декларацii про «готовнiсть Польщi вступити до Європи».

У певний момент вiн не змiг стриматися. Пiдвiв голову вiд газети i почав приглядатися. Крiм помади на губах, вона не мала жодного макiяжу. Вона читала, щоразу торкаючись пальцями до вуха. Їi руки вражали. Коли вона перегортала сторiнки книжки, здавалося, що лише гладить iх довгими пальцями.

Вона пiдвела голову й усмiхнулася до нього. Цього разу вiн не знiяковiв, вiдповiв усмiхом.

Вiн не хотiв бiльше читати. Пiдключив телефон до комп’ютера i запустив програму електронноi пошти. Повiльно пройшов усю процедуру iдентифiкацii. Модем у стiльниковому телефонi е, мабуть, найповiльнiшим модемом, який iснуе. Вiн часто замислювався чому. Перевiрить це, одразу як повернеться до Мюнхена.

У його поштовiй скриньцi в комп’ютерi iнституту в Мюнхенi був лише один e-mail. В адресi вказана назва вiддiлення якогось банку в Англii.

«Знову якась реклама?» – подумав.

Вiн хотiв ii вiдразу видалити, але його увагу привернула перша частина адреси: Jennifer@. У його спогадах це iм’я звучало як музика. Вiн вирiшив прочитати.

Кемберлi, Саррей, Англiя, 29 квiтня

Ти Й. Л., правда???!!!

Так свiдчить Твоя iнтернет-сторiнка. Я провела на нiй сьогоднi цiлий дообiднiй час у своему бюро в банку. Замiсть того щоб зайти на сторiнку лондонськоi бiржi i працювати, за що менi тут незле платять, я читала слово за словом на Твоiй сторiнцi. Потiм узяла таксi i поiхала до книгарнi в центрi Кемберлi купити польсько-англiйський словник. Я взяла найбiльший, який у них був. Я хотiла також зрозумiти тi фрагменти, якi Ти опублiкував на тiй сторiнцi польською. Я не все зрозумiла, але зрозумiла атмосферу. Таку атмосферу вмiв створювати лише Л. Й. Отож це, мабуть, усе-таки Ти.

Пiсля роботи я пiшла до мого улюбленого бару Club 54 неподалiк вiд двiрця i напилася. Я чотири днi голодую, «очищаюся», голодуючи цiлий тиждень. Знаеш, отож двiчi на рiк витримавши три днi абсолютного голодування, впадаеш у стан своерiдного трансу. Твiй органiзм нiчого не мусить перетравлювати. Лише тодi помiчаеш, як обкрадае тебе процес травлення. Раптом маеш так багато енергii. Живеш як у похмiллi. Ти креативний, пiднесений, усi вiдчуття надзвичайно посиленi й загостренi. Твое сприйняття як суха губка, готова всмоктати все, що тiльки опиниться неподалiк. Тодi-то пишеш гарнi вiршi, вигадуеш надзвичайно революцiйнi науковi теорii, рiзьбиш i малюеш провокацiйно й авангардово, а також особливо щастить на бiржi. Це останне я можу з певнiстю пiдтвердити. Крiм того, Бах на «голодi» е… ну, який е… Вiн такий, нiби його грав сам Моцарт.

Проте такого стану досягаеш лише тодi, коли пройдеш «у стражданнi» першi 2 або 3 днi. Цi 2 або 3 днi – це безперервна боротьба з голодом. Вiд голоду я прокидаюся навiть уночi. Але перейшла через це все i починала вiдчувати нинi похмiлля «нетравлення». І в цьому похмiллi натрапила на Твою iнтернет-сторiнку. Не могло бути кращого моменту.

І все iнше стало неважливим.

Узагалi, так направду, я не перервала голодування. У тому барi я ж нiчого не iла. Лише пила. Переважно за спогади. Нiколи не пий – навiть якщо це «кривава мерi» i вона така добра, як подають у Club 54, i ти маеш найгарнiшi спогади – на четвертий день голодування. З’iж щось перед цим.

Потiм я повернулася додому i написала цей e-mail. Вiн як сторiнка зi щоденника виголоднiлоi (3 днi без iжi), п’яноi (2 «кривавi мерi» i 4 guinness’и) жiнки пiсля перипетiй (12 рокiв бiографii).

Тому, прошу, постався до нього з повагою.

П(перед) Скриптум: «Острiв» у цьому текстi – якщо б Ти забув – це мiй острiв Вайт. Маленька плямка на мапi мiж Францiею та Англiею на каналi Ла-Манш, там, де я народилась.

Дорогий Й. Л.,

Знаеш, що я писала цей лист мiнiмум 1000 разiв?

Я писала його в думках, писала на пiску на пляжi, писала на найкращому паперi, який можна було придбати в Об’еднаному Королiвствi, писала собi ручкою на нозi. Писала його на суперобкладинках дискiв з музикою Шопена.

Я писала його стiльки разiв…

Я його нiколи не висилала. За останнi 12 рокiв – бо це було саме 12 рокiв тому – я не вислала щонайменше тисячi листiв до НЬОГО.

Бо це зовсiм лист не до Тебе. Це лист до Л. Йота. Бо я помiняла йому iнiцiали, з’еднала iх i називала його Елйот.

Ти, правда, Й. Л., але знаеш його. Ти, мабуть, знаеш його так, як нiхто iнший. Обiцяй менi, що розкажеш йому, що я написала. Розкажеш?

Бо Елйот мав бути як антракт мiж першим i другим актом опери. Я тодi п’ю найкраще шампанське, яке тiльки е в барi. Якщо я собi цього не можу дозволити, то залишаюся вдома i слухаю диски. Вiн мав бути як це шампанське. Лише на перерву. Мало вдарити в голову. Мало смакувати i викликати це похмiлля на наступний акт. Але музика була ще гарнiша.

Елйот був такий. Як найкраще i найдорожче шампанське в барi. Сп’янив мене. Потiм мала бути ще друга перерва. А потiм концерт мав закiнчитися. І шампанське теж. Але так не сталося. Вперше в життi з цiлоi опери я най

раще запам’ятала перерву мiж першим i другим актом. Насправдi та перерва нiколи не закiнчилась. Я це усвiдомила собi сьогоднi вранцi в тому клубi. Головно завдяки вiдчуттям, загостреним четвертим днем голодування i четвертiй склянцi guinness’у.

Я провела з ним 88 днiв i 16 годин мого життя. Жоден мужчина не мав так мало часу i не дав менi так багато. Один був зi мною впродовж 6 мiсяцiв, а не зумiв менi дати того, що я мала з Елйотом уже пiсля 6 годин. Я була з тим типом, бо вважала, що тi його «6 годин» лише настануть. Я чекала. Але вони нiколи не настали. Якогось дня пiд час безглуздоi суперечки вiн почав кричати:

– Що такого дав тобi той холерний поляк, пiсля якого тобi нiчого не залишилося? Навiть жодноi фотографii.– А коли, трiумфуючи, додав: – Чи вiн хоч знав, що це таке – фотоапарат?! – я виставила за дверi його напiвпорожню валiзку, з якою вiн вселився до мене.

Отож, що менi дав цей «холерний поляк»? Ну що?

Наприклад, вiн дав менi оптимiзм. Вiн нiколи не говорив про смуток, а я знала, що вiн пережив крайнiй смуток. Вiн заражав оптимiзмом. У нього дощ був лише короткою фазою перед приходом сонця. Кожний, хто мешкав у Дублiнi, знае, що такi думки – це приклад тотального оптимiзму. Це при ньому я запримiтила, що можна носити речi, якi не мусять бути чорними. Це при ньому я повiрила, що мiй батько любить мою маму, лише не вмiе це виявити. У це нiколи не вiрила навiть моя мама, а також ii психотерапевт.

Вiн дав менi таке почуття, коли тобi здаеться, що за хвилину ти здурiеш вiд бажання. І при цьому ти напевно знаеш, що воно здiйсниться. Вiн умiв розповiдати менi казку про кожну частину мого тiла. Мабуть, не було такоi, до якоi б вiн не доторкнувся чи не скуштував. Якби вiн мав час, поцiлував би кожну волосину на моiй головi. Кожну по черзi. З ним менi завжди хотiлося оголитися ще бiльше. В мене було вiдчуття, що чулася б направду гола лише тодi, коли б мiй гiнеколог вийняв менi спiраль.

Вiн нiколи не шукав ерогенних мiсць на моему тiлi. Припускав, що жiнка е ерогенним мiсцем як цiлiсть, а в тiй цiлiсностi i так найерогеннiшим е мозок. Елйот чув про нашумiлий G-пункт у пiхвi жiнки, але шукав його в моему мозку. І майже завжди знаходив.

Я дiйшла з ним до кiнця кожноi дороги. Вiн завiв мене до таких прекрасно грiшних мiсць. Деякi з них е тепер для мене святiстю. Інколи, коли ми кохалися, слухаючи опери або Бетховена, менi здавалося, що не можна бути нiжнiшим. Нiби вiн мав два серця замiсть двох легенiв. Може, i справдi мав…

Наприклад, вiн дав менi таку малу червону гумову грiлочку у формi серця. Ненабагато бiльшу вiд долонi. Солодку. Лише вiн мiг знайти щось таке в Дублiнi. Бо лише вiн звертав увагу на такi речi. Вiн знав, що я маю страшнi ПМС-и перед ще гiршими менструацiями, i що тодi я несправедлива, жорстока, егоiстична, вредна вiдьма, якiй усе заважае. Навiть те, що схiд е на сходi, а захiд на заходi. Одного дня вiн поiхав у iнший кiнець Дублiна i купив ii. Тiеi ночi, коли так жахливо болiло, вiн встав, наповнив ii теплою водою i поклав менi на живiт. Але спочатку цiлував мене там. Сантиметр за сантиметром. Повiльно, делiкатно i так неймовiрно нiжно. Потiм поклав менi це на живiт, i коли я, захоплена, вдивлялася в цю крихiтку, вiн почав цiлувати i смоктати пальцi моiх нiг. Один за одним. На обох ступнях. Весь час дивився менi в очi i цiлував. Навiть якщо ти не маеш ПМС-iв, можеш уявити собi, що це було чудово. На жаль, я пережила з ним лише три ПМС-и i три менструацii.

Наприклад, вiн дав менi цю дитячу допитливiсть. Вiн питав про все. Так, як дитина, яка мае право питати. Вiн хотiв знати.

Вiн навчив мене, що «не знати» – це «жити в небезпецi». Цiкавився всiм. Усе зважував, у всьому сумнiвався i був схильний вiрити у все, якщо лише вдалося переконати його фактами. Пригадую, як вiн одного дня шокував мене, питаючи:

– Думаеш, що Айнштайн онанiзував?

Наприклад, вiн навчив мене, що потрiбно пiддаватися своiм бажанням тодi, коли вони з’являються, i нiчого не вiдкладати на пiзнiше. Так як тодi, пiд час гостини у величезному будинку якогось дуже важливого професора генетики, в ходi дуже важливоi нудноi науковоi дискусii про «генетичнi обумовлення сексуалiзму ссавцiв» вiн раптом встав, пiдiйшов до мене, нахилився – всi замовкли, дивлячись на нас, – i прошепотiв:

– На другому поверсi цього будинку е ванна, якоi ти ще не бачила. Дивлячись на тебе, я не можу зосередитись на дискусii про сексуалiзм. Ходи зi мною зараз до тiеi ванни.

І додав:

– Думаеш, що це генетично обумовлено?

Я чемно встала, ми пiшли нагору. Без слiв обпер мене об кришталеве дзеркало у дверях шафи, спустив штани, розсунув моi ноги i… І «генетично обумовлений сексуалiзм ссавцiв» набрав зовсiм iншого, чудового значення. Коли через декiлька хвилин ми повернулися вниз i сiли на своi мiсця, на мить запала тиша. Жiнки уважно на мене дивились. Чоловiки запалили сигари.

Наприклад, вiн дав менi вiдчути, що я для нього найважливiша жiнка. І все, що я роблю, мае для нього значення. Щоранку, навiть коли ми с

али разом, вiн, вiтаючись, цiлував менi руку. Розплющував очi, витягав мою руку з-пiд ковдри i цiлував. І при цьому казав: «Добридень». Завжди польською. Так, як вiн це зробив першого дня, коли нас познайомили.

Часом, коли вiн прокидався вночi «вражений якоюсь думкою», – так це називав, – тихенько вислизав з лiжка i йшов працювати до тих своi генiв. Повертався на свiтанку, заскакував пiд ковдру, щоб поцiлувати мене в руку i сказати «добридень». Вiн наiвно думав, що я цього не зауважувала. Я зауважувала наносекунди без нього.

Вiн мiг прибiгти до iнституту, де в мене були заняття, i сказати менi, що запiзниться на 10 хвилин на вечерю. Щоб я не хвилювалася. Розумiеш, цiлих неймовiрно довгих 10 хвилин…

Наприклад, дав менi за тi 88 днiв i 16 годин понад 50 пурпурових троянд. Бо я найбiльше люблю пурпуровi троянди. Останню дав менi о тiй останнiй, 16 годинi. Перед самим вiдльотом, на летовищi в Дублiнi. Знаеш, коли я поверталася з того летовища, менi здавалося, що ця троянда – найважливiша рiч, яку до цього часу хто-небудь дав менi в моему життi.

Вiн був моiм коханцем i водночас найкращою приятелькою. Таке щось трапляеться лише у фiльмах, i лише в тих з Калiфорнii. Зi мною насправдi трапилося в дощовому Дублiнi. Вiн давав менi це все i нiчого не хотiв натомiсть. Абсолютно нiчого. Жодних запевнень, жодних обiцянок, жодних присяг, що «лише вiн i нiколи нiхто iнший». Просто нiчого. Це була та його едина, бридка риса. Для жiнки не може бути бiльшого страждання, нiж чоловiк, який такий добрий, такий вiрний, так любить, такий неповторний i не очiкуе жодних обiцянок. Просто вiн е i дае iй певнiсть, що буде навiчно. Ти лише боiшся, що та вiчнiсть – без усiх стандартних обiцянок – буде короткою.

Моя вiчнiсть тривала 88 днiв i 16 годин.

О 17 годинi 89-го дня я почала чекати на нього. Вже там на летовищi. Вiд ворiт термiналу вiн вiд’iхав автобусом. Вiн поволi пiднявся сходами, якi вели до лiтака, i на самiй горi, вже перед входом, повернувся в напрямку оглядовоi тераси, на якiй я стояла, – вiн знав, що я там стою, – i поклав праву руку злiва на своiх грудях. Стояв так мить i дивився туди, де я була. Потiм зник у лiтаку.

Бiльше я його не бачила.

Першi три днi голодування це нiщо порiвняно з тим, що я пережила в першi три мiсяцi пiсля його вiд’iзду. Вiн не написав. Не телефонував. Я знала, що лiтак прибув до Варшави, бо пiсля його тижневоi мовчанки телефонувала до офiсу LOT ’у в Лондонi, щоб переконатися.

Вiн просто поклав руку собi на серце i зник з мого життя.

Я страждала як дитина, яку вiддали на тиждень до дитячого будинку, а потiм забули забрати. Сумувала. Неймовiрно. Кохаючи його, я не змогла бажати йому чогось поганого i ще бiльше страждала. За деякий час, з помсти, я перестала слухати Шопена. Потiм, з помсти, викинула платiвки всiх опер, якi ми разом слухали. Потiм, з помсти, зненавидiла усiх полякiв. Крiм одного. Його. Бо так я, щиро кажучи, не здатна мстити.

Потiм мiй батько покинув мою маму. Я мусила перервати на пiвроку навчання i з Дублiна повернутися на Острiв, щоб iй допомагати. Це найбiльше допомогло менi самiй. На Островi все просто. Острiв повертае речам вiдповiднi пропорцii. Коли йдеш на клiф, який був там уже 8 тисяч рокiв тому, то багато справ, про якi люди турбуються, бо вони для них такi важливi, втрачае свое значення.

Через шiсть мiсяцiв пiсля його вiд’iзду, перед самим Рiздвом, менi на Острiв переслали пакет листiв, писаних на дублiнську адресу. Серед них я знайшла картку вiд Елйота. Ту одну-однiсiньку упродовж 12-ти рокiв. На бридкому паперi якогось готелю в Сан-Дiего вiн написав:

Єдине, що я мiг зробити, щоб витримати цю розлуку, це повнiстю зникнути з твого свiту. Ти б не була щасливою тут зi мною. Я б не був щасливим там.

Ми – з подiленого свiту.

Я навiть не прошу, щоб Ти менi вибачила. Те, що я зробив, не можна вибачити. Це можна лише забути.

Забудь.

Якуб

P. S. Завжди, коли я маю у Варшавi бiльше часу, я iду у Желязову Волю. Опинившись там, сiдаю на лавку в саду бiля невеликоi садиби i слухаю музику. Часом плачу.

Я не забула. Але той лист менi допомiг. Нехай би я не погоджувалася з тим, та все ж дiзналася, як вiн вирiшив впоратися з усiм, що було мiж нами. Це було найегоiстичнiше рiшення, яке я знаю, але я принаймнi довiдалася, що вiн щось вирiшив. Я мала хоча б це його «часом плачу». Жiнки живуть спогадами. Чоловiки тим, що забули.

Я повернулася до Дублiна, завершила навчання. Згодом батько вирiшив, що вестиме справи нашоi сiмейноi фiрми на Островi. Я витримала рiк. Переконалась, що мiй батько – це тип з нульовим коефiцiентом емоцiйного розуму. Його високе IQ нiчого тут не вирiшувало. Щоб його не зненавидiти цiлковито, я вирiшила втекти з Острова.

Я виiхала до Лондона. Зробила докторат з економiки в Queens Mary College, навчилася грати на фортепiано, ходила на балет, знайшла працю на бiржi, слухала опери. Вже бiльше нiколи не було такоi перерви, яка була б важливiшою за виставу. І не було також такого шампанського.

Пот

м з’явилися чоловiки без сенсу. З кожним черговим менi все менше хотiлося наближуватись до наступного. Дiйшло до того, що часом, коли я була з ними в лiжку i навiть тодi, коли вони «там унизу» мене цiлували, то я «там нагорi» все одно почувалася самотньою. Бо вони лише механiчно доторкалися до мене поверхнею епiдермiсу на своiх губах або язицi.

А Елйот… Елйот мене просто «з’iдав». Так жадiбно, як з’iдають першу полуницю. Часом занурював ii в шампанське.

Я не змогла полюбити жодного з тих мужчин, якi мали на губах лише епiдермiс.

Пiсля двох рокiв перебування в Лондонi я помiтила, що взагалi не маю товаришок i що бiльшiсть моiх приятелiв – гомосексуалiсти. Окрiм того, приховуючи своi справжнi почуття, вони можуть бути чоловiками на цiле життя. Менi пощастило зустрiти найкращих. Чутливi, делiкатнi, прислухаються до того, що ти хочеш сказати. Вони нiчого не повиннi вдавати. Якщо вони платять за твою вечерю, то не для того, щоб забезпечити собi право зняти твоi трусики. А те, що мають кульчики у вухах?

Це ж просто генiально – як каже одна з моiх банкiвських колег – принаймнi маеш гарантiю, що хлопець знае, що таке бiль, i розумiеться на бiжутерii.

Потiм вiдiйшла моя мама. Нiхто не знае, як це сталося. Вона випала за борт, пливучи поромом з Острова до Калаiс. Їi тiла не знайшли. Зате у спальнi в ii шкатулцi знайдено заповiт, написаний рiвно за тиждень до тiеi подорожi, а також ii шлюбну обручку, розполовинену пилкою для розпилювання металу.

Через деякий час смуток був такий безмежний, що вранцi я просто не могла встати. Я мала ендогенну депресiю. Тодi мене порятував прозак. Мала зелено-бiла таблетка з чимось магiчним всерединi. Пригадую, як Елйот намагався пояснити менi цю магiю дii прозаку. Вiн пояснював це як фокус iз гральними картами. Картами були якiсь нейрореле в синапсi. Я не зрозумiла цього до кiнця. Але знаю, що це спрацьовуе. Мiй психiатр теж це бачив.

Ти знаеш, що найбiльше людей у депресii накладають на себе руки саме тодi, коли прозак починае дiяти, i вони вже близькi до одужання? У справжнiй депресii ти е зовсiм без тяги, що тобi навiть не хочеться перерiзати собi жили. Ти ходиш або лежиш наче в застигаючому бетонi. Коли прозак починае дiяти, ти нарештi вiдчуваеш силу, щоб роздобути бритву i йти до лазнички. Тому тi, на самому днi, прозак повиннi приймати в лiкарнi i найкраще – прив’язаними до лiжка шкiряними ременями. Щоб упродовж декiлькох днiв вони не могли самi йти до лазнички. Але можна обманути пильнiсть санiтара i пiднятись на дах лiкарнi.

Пiсля прозаку мiй психiатр сказав менi, що я повинна «зробити практичну ретроспекцiю» i поiхати до Польщi. Такий собi психоаналiтичний експеримент, щоб скоротити час лежання на канапi.

Це було в травнi. Я прилетiла в недiлю. Я мала чiткий план «практичноi ретроспекцii» на цiлих 7 днiв: Варшава, Желязова Воля, Кракiв, Освенцим. Але це був лише план. У Варшавi я сидiла майже весь час у готелi неподалiк вiд пам’ятника, бiля якого стояли вартовi. Кожного ранку пiсля снiдання я замовляла таксiвку i iхала до Желязовоi Волi. Сiдала на лавцi бiля садиби, слухала Шопена.

Інодi не плакала.

До Желязовоi Волi я приiздила щодня. Окрiм четверга. У четвер, коли я туди iхала, як i щодня, таксiвкою, по радiо хтось вимовив його iм’я. Я наказала таксистовi повернутись i iхати до Вроцлава.

У деканатi годину шукали когось, хто б говорив англiйською. А коли врештi знайшли, то якась приемна панi сказала менi, що Елйот виiхав до Нiмеччини i, звичайно, уже не повернеться: «Хто був би такий дурний, щоб повертатись?»

Як вiн мiг виiхати до Нiмеччини? Пiсля того, що нiмцi зробили з його батьком у таборi?!

Та приемна панi в деканатi не знала його адреси. Втiм, я не хотiла ii мати. Того самого вечора я була знов у Варшавi. Ретроспекцiя закiнчилась. Психiатр був неправий – менi це зовсiм не допомогло.

Може, Ти знаеш, яким правом, яким холерним правом Елйот передбачив, що я б не була щаслива в цiй краiнi? Бо що? Бо будинки сiрi, бо в магазинах лише оцет, бо телефони не працюють, бо туалетний папiр, якого нема, бо склянки для мiнеральноi води на заiржавiлих ланцюгах? Чому вiн мене не запитав, чого я насправдi потребую в життi? Я ж взагалi не телефоную. Не п’ю мiнеральноi води, а оцет вживаю до всього, навiть до fish’n’chips.

Нi! Вiн навiть не завдав собi труду мене запитати. Той, хто питав мене про все, включно з тим, «що це за вiдчуття, коли тампон з кров’ю набухае в тобi».

Вiн поклав руку на одному з тих двох сердець i виiхав. А я могла б копати з ним криницю, якби виявилося, що там, куди вiн мене забирае, ще немае води.

Потiм навiть свiт, який нiбито нас роздiлив, переставав уже бути подiленим. Настали такi часи, що ввечерi я лягала спати, а вночi в якiйсь краiнi змiнювалась полiтична система.

Лондон мав на мене засильний тиск. Щоб витримати, треба було бути герметичним. Інакше все вiдлетить з тебе. Це чиста фiзика. Я не вмiла бути аж такою герметичною. Легше, коли двое «тримаються за покривало». Я не зумiла бути сама. Навiть коли

комусь дозволяла засинати бiля себе, то завжди траплялося так, що то я мусила тримати два покривала. Крiм того, менi, безперечно, було важче. Адже ж я з села. Дублiн цього не змiнив. Острiв завжди був селом. Селом на клiфi. Найгарнiшим, яке я знала. Але я не хотiла повертатися на Острiв. Згодом виявилося, що я навiть не мусила.

Колись пiсля опери i пiсля вечерi, яка була нiщо iнше як подiлом за iкрою «решток» якогось меншого банку мiж двома бiльшими, директор одного з бiльших банкiв запитав мене, – я одержала запрошення, бо була «бiржовим аналiтиком молодого поколiння, який подае надii» (в перекладi на загальнозрозумiлу в банку мову означало, що в мене найкращий бюст у вiддiлi цiнних паперiв), – чи я також мешкаю в Ноттiнг-Хiлл. Коли я вiдповiла жартома, що не можу собi дозволити помешкання в Ноттiнг-Хiлл, вiн усмiхнувся, показуючи бездоганно бiлi зуби, i вiдповiв, що це, без сумнiву, незабаром змiниться, але тепер i так не мае значення: вiн «завжди мешкае неподалiк», хай би де я проживала. Я це чiтко зрозумiла. Менi навiть сподобалася така вiдповiдь. Хоча вiн був французом, але розмовляв, що е абсолютним винятком, англiйською з американським акцентом. Менi в ньому сподобалося також i те, що, на вiдмiну вiд усiх iнших, був мовчазний упродовж цiлого вечора, хоча й мав у тому банкiвському починаннi найважливiшу роль. Крiм того, вiтаючись, поцiлував менi руку. З тiеi вечерi ми вийшли разом.

Вiн мешкав у Park Lane Hotel. Був iмпотентом. Жоден мужчина пiсля Елйота не був таким нiжним, як вiн того вечора. Його не було, коли я прокинулася вранцi в його лiжку. Через тиждень мене запитали, чи не хотiла б я керувати «стратегiчно важливим вiддiлом нашого банку в Ноттiнг-Хiлл». Я не хотiла. Я зателефонувала до нього пiсля ланчу i запитала, чи немае якого «стратегiчно важливого вiддiлу» в Саррей. Саррей як Острiв, тiльки на землi. Того самого вечора вiн прилетiв з Лiона, щоб сказати менi за вечерею, що «е, звичайно, такий вiддiл, е вiднинi». Коли пiсля випивки в барi ми пiшли до його кiмнати в Park Lane, там стояв найкращий CD-плеер, який тiльки можна було купити впродовж кiлькох годин у Лондонi. Бiля нього, в чотирьох рядах, стояло кiлькасот дискiв з серйозною музикою. Кiлькасот.

Я думаю, що вiн мене кохае. Вiн делiкатний, чуттевий, вдивляеться в моi очi з таким сумом. Вiн не пропадае за музикою, але привозить менi все, що музично обдарована асистентка вiддiлу реклами його банку вiдшукае на свiтових фонографiчних фiрмах, якi спецiалiзуються на продукцii дискiв iз серйозною музикою.

Часом я отримую диски, перш нiж вони з’являться в магазинах Європи. Вiн здатний прилетiти з Лiона, зустрiтися зi мною на летовищi i забрати на концерт до Мiлана, Рима або Вiдня. Пiсля концерту ми не завжди йдемо до якогось готелю. Вiн повертаеться до Лiона, а мене садить у лiтак до Лондона.

Пiд час концерту вiн весь час стискае i цiлуе моi руки. Я не люблю цього. Концерт Караяна це не фiльм у затемненому кiнотеатрi. Але я дозволяю йому так робити. Вiн добрий чоловiк.

Вiн не хоче нiчого особливого вiд мене. Я лише повинна казати, як сильно його прагну. Бiльш нiчого. Часом вiн розповiдае менi про своiх доньок i дружину… Витягае гаманець i показуе iхнi фотографii. Вiн дбае про мене, добрий. Тричi на тиждень я отримую вiд нього букети квiтiв. Трапляеться, iх приносять навiть уночi.

Я не сказала йому, що люблю пурпуровi троянди. Це для мене дуже особисте.

Я б могла очолити цей банк у Кемберлi. Вже вiд завтрашнього ранку. Вистачило б одного дзвiнка. Але я не хочу. Я волiю бути «бiржовим аналiтиком, який подае надii» i не мати жодноi вiдповiдальностi.

Я щораз краще граю на фортепiано. Багато подорожую. У Кемберлi в мене старий будинок iз садом, повним пурпурових троянд. Коли немае вiзиту з Лiона, зустрiчаюся у вiкенди в Лондонi з моiми приятелями з кульчиками у вухах i ми робимо божевiльнi речi. Вiдвiдую Острiв.

Раз на рiк я iжджу на зустрiчi нашого курсу до Дублiна. Завжди в другу суботу травня. В Дублiнi ночую в Trinity College. Вiдтодi, як Елйот звiдти виiхав, там практично нiчого не змiнилося. Але в Trinity нiчого не змiнюеться вiд ХІХ ст. У суботу вночi я втiкаю iз зустрiчi нашого курсу i йду коридорами пiд бюро, у якому вiн тодi працював. Тепер там склад. Але дверi такi самi. Менi приемно там трохи постояти. Тодi я теж багато разiв стояла. Але один раз наважилася постукати. Це було трохи iншоi ночi, нiж та нинiшня. Рiвно 12 рокiв тому. Тодi його день народження закiнчувався, а не починався.

Потiм я повертаюся i затримуюся бiля тiеi аудиторii, де свiтло вмикалося i вимикалося з таким галасом, коли вiн впирався плечима об вимикач, а я стояла навколiшках перед ним. Туди тепер не можна ввiйти. Але все видно через помальовану шибку в дверях. Потiм я повертаюся на зустрiч однокурсникiв i напиваюсь.

Останнiм часом я почуваюсь дуже самотньою. У мене буде дитина. Давно вже пора мати дитину. Менi вже 35 рокiв. Крiм того, я хочу мати щось свое. Щось, що я любитиму. Бо насправдi – понад усе в життi я хочу когось любит

.

Кiлька днiв тому я вислала е-mail до The Sperm Bank of New York, найкращого банку сперми в США. Вони найтактовнiшi, роблять найкращi генетичнi тести i мають найповнiшi каталоги. Через мiсяць я лечу на зустрiч з iхнiм генетиком. У принципi, це лише формальнiсть. Я б хотiла, щоб це була дiвчинка. Я надiслала iм свiй профiль. Ти не уявляеш собi, скiльки донорiв мае IQ понад 140! А крiм того, донор повинен бути з «музично обдарованого оточення», мати докторат i походити з Європи. Менi надiслали список прiзвищ. Понад 300 донорiв. Я вибрала лише з польськими прiзвищами.

Я намагаюсь пригадати, якi були очi в Елйота. Вiн менi говорив, що сiрi. Я завжди бачила зеленi. Коли я вибрала зеленi очi й додала докторат з точних наук, залишилося 4 донори. Остаточно виберу одного з них пiсля розмови з генетиком у Нью-Йорку.

Надходить ранок. Сьогоднi недiля. 30 квiтня. Це такий особливий день. Я маю на цей день два спецiальнi келихи. Але це аж на вечiр. Увечерi я послухаю «Богему» Пуччiнi, запалю сигару, яку привезла собi з Дублiна, i вип’ю найкраще шампанське. В перервi мiж першим i другим актом.

Я вип’ю i з Твого келиха. Всього найкращого в день Твого народження, Елйоте…

Дженнiфер

P.S. Коли в мене народиться донечка, вона буде називатися Лаура Джейн.

ВОНА: Вони доiжджали до Франкфурта-над-Одером. Вона взяла пляшку з мiнеральною водою. Подивилась на нього. Його комп’ютер лежав увiмкнений на колiнах, а вiн сидiв iз притисненою до серця правою рукою i вдивлявся у вiкно. Вона також часом дивиться вiдсутнiм поглядом, коли над чимось глибоко замислиться. Повiки не стуленi, зiницi збiльшенi й зовсiм нерухомi. Втупленi в одну точку. Точнiсiнько так само було з ним. Це неприродно. Та рука на серцi й нерухомi очi. Його обличчя виражало сум. Майже бiль.

У якийсь момент хтось вiдчинив дверi. Поважного вiку чоловiк устромив голову в купе i голосно зачитував номери мiсць. Врештi звернувся до нього нiмецькою:

– Чи ви теж маете плацкарту на це мiсце?

Вiн не реагував. Чоловiк запитав удруге, i коли вiн знову не зреагував, вiдважився доторкнутися до його плеча.

– Вибачте, але чи ви також маете плацкарту на це мiсце?

Вiн мав вигляд пробудженого зi сну. Вiдразу ж встав, поступаючись мiсцем прибульцевi.

– Нi. Я не маю жодноi плацкарти. У мене навiть немае квитка. Це ваше мiсце.

Вiн вимкнув комп’ютер i заховав його до шкiряноi торби. Повiльно, щоб нiкого не штовхнути, зняв свою валiзку й поставив на пiдлогу. Випхав ii на коридор вагона. Торбу з документами перевiсив через плече. Зняв з гачка маринарку i перекинув ii через торбу комп’ютера. Повернувся обличчям до внутрiшньоi частини купе i сумно подивився на неi. Попрощався з усiма в купе польською та нiмецькою i вийшов. Бiльше вона його не бачила.

@2

ВІН:Життя переважно сумне. А потiм одразу вмираеш…

До Інституту генетики Фундацii Макса Планка найлегше доiхати шестисмуговою автострадою, яка простягаеться вiдразу ж бiля сучасного будинку, у якому мiститься його бюро. Це одна з найрухливiших автострад Мюнхена. Вона веде далi просто до центру мiста, а там, де розташований його iнститут, вiддiляе оточенi високим парканом територii базару вiд решти мiста. Приблизно за сто метрiв вiд iнституту в напрямку до мiста над автострадою пробiгае вiадук. Один зi стовпiв вiадуку стоiть на зеленiй смузi, яка роздiляе проiжджу частину автостради. За нiмецькими правилами його моторолер занадто повiльний, щоб рухатись ним по автострадi. Отож вiадуком вiн пробираеться насамперед до базару, а звiдти нормальними вулицями iде додому.

Учора вiн вийшов з iнституту близько одинадцятоi вечора. Вiн мав намiр вiдмовитись вiд iзди моторолером i поiхати метро. У Мюнхенi сiчень дуже холодний, у свiтлi лiхтарiв на тротуарах iскрився лiд. Моторолер на льоду непрогнозований. Вiн знав про це ще з минулоi зими, коли упав на замерзлiй калюжi i провiв три днi зi знерухомленим колiном у гiпсi. Але коли вiн подумав, що мусив би тепер iти п’ятнадцять хвилин до двiрця, потiм чекати, може, навiть пiв години, на метро, вирiшив, що «цей один останiй раз» ще поiде моторолером.

Бiля середнього стовпа, на лiвiй частинi вулицi, просто навпроти в’iзду на вiадук, лежав перевернений, дощенту розбитий i спалений автомобiль. На тротуарi з другого боку автостради бiгала довкола молода жiнка в хутрi, пхаючи перед собою дитячий вiзок. Вона щось розпачливо кричала iноземною мовою. Коли вона поверталася до нього, вiн бачив, що вона пiд хутром зовсiм гола. На узбiччi стояв, мигаючи аварiйними вогнями, срiблястий мерседес iз вiдкритими навстiж дверцятами. Огрядний лисий чоловiк стояв бiля мерседеса i кричав у стiльниковий телефон, люто копаючи при цьому машину.

Пiд вiадуком було повно диму, з уламкiв багажника автомобiля усе ще виривалися малi язички полум’я. Спершу вiн хотiв утекти. Але це тривало лише якусь частку секунди. Вiн зупинився. Поставив моторолер на тротуарi пiд стiною. Перевiрив, чи нiщо не iде, i повiльно рушив у напрямку до стовпiв. Вiн iще не знав, що робить. Просто

вiдчував, що повинен туди пiти. Вiн боявся. Дуже боявся. Вiд диму йому почали сльозитися очi.

Раптом стало свiтло як удень. З базару на великiй швидкостi виiхала полiцейська машина. Окрiм голубих свiтел, якi вмикаються в таких ситуацiях, на даху полiцейського BMW свiтився потужний прожектор, який спрямовував променi свiтла на уламки автомобiля. Ще до зупинки BMW з нього вискочило четверо чоловiкiв iз вогнегасниками. За хвилину уламки авто покрила груба верства бiлоi пiни. Тодi ж над’iхала червона пожежна машина.

Сильний струмiнь води з резервуарiв на причепi змив пiну. Коли вода зiйшла з уламкiв, один з пожежникiв лiг на автостраду i просунувся в авто. За хвилину вилiз, встав, пiдiйшов до стовпа вiадуку i почав блювати.

Вiн усе це бачив, стоячи за стовпом, за декiлька метрiв вiд розбитого авто. Несподiвано якийсь чоловiк у чорнiй шкiрянiй куртцi вхопив його пiд руку, перебiг з ним на другий бiк вулицi i залишив неподалiк срiбного мерседеса.

Жiнка в хутрi далi ходила довкола, говорячи щось сама до себе. Дитина у возику захлиналася вiд плачу. Дверi мерседеса були зачиненi. Огрядний чоловiк зi стiльниковим телефоном зник.

Якийсь момент йому здавалося, що це неправда. Мовби вiн випадково опинився на зйомках якогось трилера i за хвилину дiзнаеться, що зараз можна зробити перерву i що цю сцену повторять ще раз. Але це не був фiльм. Таке могло трапитися тiльки в життi.

Молода дiвчина з Румунii – все це вiн дiзнався вiд полiцiянта у шкiрянiй куртцi, який згодом допитував його в полiцейському BMW – проститутка. Їй 18 рокiв. Щоб заробити на сторонi, вона часом втiкае зi свого постiйного мiсця на вулицi в центрi Мюнхена i приходить сюди, пiд вiадук. Це винятково зручне мiсце. У чудовiй точцi. Особливо, коли в Мюнхенi вiдбуваеться якийсь ярмарок. За таких обставин завжди можна додатково заробити. Дiвчина стае на краю тротуару, i коли наближаеться якесь авто, розпинае хутро, пiд яким зовсiм нiчого немае. Французький за 40 марок, рукою за 30 i нормально з проникненням за 60. Без презерватива цiна взимку потроюеться, а влiтку подвоюеться. Хутро, одне на чотирьох дiвчат, вони взяли на прокат у театрi.

Румунка в Нiмеччинi без вiзи i приiхала сюди вагiтна. Навiть вагiтна вона стояла на вулицi. Тепер мае пiврiчну доньку. Сьогоднi ввечерi через цей ярмарок усiх колежанок «виставили», i вона не мала з ким залишити дитину. Вирiшила, що вiзьме ii пiд вiадук. Колись улiтку вона вже так робила. Мала спала, коли вона закотила вiзок пiд кручу i сховала його за кущами, якi обростають земляний вал обабiч вiадуку.

Пiд’iжджав автомобiль. Вона швидко збiгла на тротуар i розiпнула хутро. Срiбний мерседес зупинився. Вона пiдiйшла i через вiдчинену шибку встромила голову в кабiну, з намiром узгодити цiну. В цей момент сталося щось неймовiрно жахливе. Полiцай у шкiрянiй куртцi притишив голос i подивися на нього, нiби запитуючи, чи вiн насправдi хоче це почути.

Нiхто не знае, чому це сталося. Може, через вiадук проiздила якась дуже велика вантажiвка, яка спричинила вiбрацiю усiеi конструкцii. Може, через неуважнiсть i поспiх дiвчина не затиснула до кiнця гальма колiс возика. Може, дитина ворухнулася у вiзку занадто рiзко. У всякому разi, коли голова дiвчини була в срiбному мерседесi i вона домовлялася з клiентом про цiну, вiзок з дитиною скотився з кручi вiадуку, переiхав через тротуар i виiхав на автостраду. Саме в цей момент пiд вiадук своею маздою заiздив той студент. Там е обмеження до 80 кiлометрiв на годину, але хто його дотримуеться? Особливо поночi. В останню мить вiн, напевно, побачив вiзок, який котився з-за мерседеса. Побачив i загальмував. Намагався об’iхати. Машину занесло на слизькому: волога замерзала. Той пожежник казав, що тiло студента сплавилося в полум’i з бляхою кузова, що тiльки й залишився пiсля згорання салону мазди. Дiвчинцi у возику нiчого не сталось. Вiд студента залишились обпаленi останки. Вiн був одинаком. Батьки купили йому авто, коли вiн вступив у навчальний заклад. Неповних 20 рокiв. Вони ще не знають. Мешкають недалеко. В Ерлангенi. Коли вiн закiнчить цей протокол, мусить поiхати до них i все iм сказати. Що iхнiй син помер, i вiд нього залишився впаяний слiд на внутрiшнiй сторонi кузова i попiл з того, у що вiн був убраний.

Додому вiн повернувся метро. Залишив моторолер пiд стiною вiадуку. Не мiг заснути. Даремно намагався читати. Не мiг зосередитись. Витягнув вино i ввiмкнув музику. Сiв у спальнi на пiдлозi бiля лiжка i пив з пляшки. Думав про батькiв того студента. Вiн хотiв би iм сказати, що це можна пережити. Вiн хотiв би iм це сказати до того, як у них з’явиться той полiцiянт. Вiн думав про нього, про полiцiянта в шкiрянiй куртцi. Раптом вiн здався йому геройським i шляхетним. І думав про ту румунку. Чи можна жити, знаючи це, i не збожеволiти?

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Рафал Воячек (1945–1971) – польський поет i прозаiк. Покiнчив життя самогубством. – Прим. пер.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить