Дiвчина в рожевих трусиках
Анатолiй Власюк

Директор школи збив машиною школярку, яка померла, та втiк з мiсця аварii. Справою займаеться старший лейтенант мiлiцii, але раптом його звiльняють, та вiн стае приватним детективом. З цього починаються карколомнi пригоди Нишпорки, який розслiдуе справи, з якими не можуть упоратися правоохоронцi…

Анатолiй Власюк

Дiвчина в рожевих трусиках

Аннi Боровик

1

Ранок був сонячним i налаштовував на фiлософськi думки. Втiм, слiд було вдивлятись у понiвечену дорогу, яку жодна влада не наважувалася вiдремонтувати. Нi, щось латали кожноi весни й осенi, але все одно дорога в будь-яку пору року була нiби пiсля бомбардування.

І все-таки вiн замислився про щось свое, бо коли загальмував, то зрозумiв, що було вже пiзно. І звiдки воно вигулькнуло, оте дiвча, в таку рань?

Передчуваючи лихе, вiн ще хвильку посидiв, а потiм нерiшуче вийшов iз машини. Дiвча лежало, розкинувши ноги, i вiн побачив ii рожевi трусики. Пiд головою в неi розлилася калюжа багряного вина, але лише десь через годину, коли навально думав про те, що трапилося, усвiдомив, що то була кров.

Навколо було порожньо. Весело спiвали пташки, не помiчаючи, що на одну людину в свiтi стало менше.

2

Старший лейтенант зi слiв матерi записував скупi данi про ii доньку. Вiн не помiтив, аби вона була дуже згорьованою.

У неприбранiй кiмнатi гулко цокав настiнний годинник, нiби намагався прорватися крiзь тишу й байдужiсть. Це чомусь нiкого не хвилювало й навiть не бентежило, але вiдволiкало слiдчого вiд думки.

Вiн думав про свое, а тут треба було розбиратися з цiею справою. І все-таки пiдрахував, що дiвчинка не дожила мiсяць i три днi до свого шiстнадцятилiття. Здригнувся, бо в нього трохи старший син, i вiн на мить уявив, як того теж збивае невiдомий…

Вже було ясно, що справу навряд чи розкриють. Це лише у кiнофiльмах добро перемагае зло. В провiнцii знайти справжнього вбивцю важкувато, хiба би вiн сам наробив дурниць.

У дiвчинки не було батька, так що нiхто не буде наполягати на бодай iмiтацii розшукових дiй. Мати, здаеться, ще з першоi хвилини, коли довiдалася про смерть доньки, змирилася з цим, як iз незворотнiм явищем.

Годинник немилосердно цокав. “Як вони при ньому можуть спати?” – подумав вiн.

3

Здавалося, час зупинився на мiсцi.

Вiн виснажував себе на роботi до нестями, але сон уперто не йшов до нього. Коли ж над ранок засинав, то знову привиджувався йому один i той же жах, i вiн уже не знав, чи це сниться йому, чи вiдбуваеться наяву.

Вбита ним дiвчинка пiднiмалась з асфальту, дивилась на калюжу кровi й казала: “Вуйку, я ж була ще жива! Чому ви не вiдвезли мене до лiкарнi?”.

Вiн не бачив ii погляду, i, мабуть, це рятувало його вiд безумства.

Дружина помiтила, що з ним вiдбуваеться щось не те, але навiть не смiла до нього пiдступити. Здавалося, ще мить – i вiн вибухне зсередини.

Повсюди його став переслiдувати рожевий колiр – на вiтринах, в одязi людей. А коли одного разу поруч проiхав автомобiль рожевого кольору, вiн зрозумiв, що це не просто нагадування йому з тамтого свiту, а щось бiльше, про що вiн навiть i не здогадуеться.

4

Старший лейтенант не вiдразу й второпав, що ця жiнка робить у його кабiнетi.

Вiн одночасно займався декiлькома справами: крадiжкою в квартирi, розбiйним нападом i хулiганством. Нi, звичайно, тримав на контролi й цю справу, але пiдполковник, розумiючи ii безперспективнiсть, вряди-годи згадував про неi.

– Я була у ворожки, – сказала жiнка. – Цей чоловiк живе близько вiд того мiсця, де вбив мою дочку.

– Який чоловiк? – за iнерцiею запитав старший лейтенант, хоча прекрасно розумiв, про кого йде мова.

– Вiн високий, худий, у нього голубi очi, а на лiвому плечi – велика родимка. – Жiнка знала, про що говорить, i не звернула уваги на запитання. – В нього червонi “Жигулi”.

– Добре, ми перевiримо, – змучено сказав вiн, розумiючи, що заперечувати щось у данiй ситуацii немае сенсу.

Вона безнадiйно подивилась йому в очi.

Коли за нею зачинилися дверi, вiн покрутив пальцем бiля скронi. Працювати не хотiлося. Старший лейтенант подумав про коханку.

5

Вiн радше iнтуiтивно вiдчув, нiж усвiдомив, що лихо наближаеться з того боку, з якого вiн його найменше очiкував.

Виглянувши з вiкна свого кабiнету, побачив незнайомого мiлiцiянта, який крутився бiля його машини.

Найрозумнiше було залишатися на мiсцi й вдавати, що нiчого не трапилося, але вiн прожогом кинувся вниз i за хвильку опинився бiля мiлiцiянта. Було видно, що той знiтився, але форма й кашкет просто вимагали зухвалостi.

– Ви чого? – запитав той у нього.

– Це моя машина, – тихо вiдповiв вiн. – Що вам треба?

– Та ось, дивлюсь, у нас подiбна значиться в угонi, але це не вона… Деякi параметри не спiвпадають, – додав вiн пiсля нетривкоi паузи.

Вiн мовчав. Голубi очi були вже сталево-ненависними, й мiлiцiянтовi стало моторошно вiд цього погляду.

– А ви тут працюете?

– Так.

– Ну, вибачайте, що потурбував.

Коли мiлi

iянт iшов геть, то вiдчував, як погляд цього лихого чоловiка свердлить йому спину. Здавалося, що наскрiзь.

6

– Ти розумiеш, що вiн не просто директор школи, а ще й депутат мiськоi ради? – Пiдполковник нiби не сварився, але був явно незадоволений його настирливiстю.

– Я вiдчуваю, що це вiн, – винувато сказав старший лейтенант.

– Чуйку до справи не пришиеш. – У пiдполковника сьогоднi був занадто гарний настрiй, аби хтось йому мiг його зiпсувати.

Помовчали.

– Ти виконав усi приписи прокуратури?

– Так.

– Ну, то твоя совiсть чиста, – заспокоiв пiдполковник себе i його.

Старший лейтенант дивився у вiкно.

– І не розповiдай ти нiкому про ворожку, – наостанок порадив вiн не як начальник, а друг. – Засмiють.

“Та що менi, бiльше всiх треба?” – думав старший лейтенант, але мертва дiвчинка не давала йому спокою.

Коханка похвалилася новими трусиками. Вони були рожевi.

Вiн аж за голову схопився, а вона нiчого не зрозумiла. І вiн не пояснив.

Того вечора у них нiчого не вийшло.

7

Не минуло й тижня, як вiн остаточно заспокоiвся i знав, що його нiхто не звинуватить у вбивствi дiвчинки. Нiчнi жахiття минули, i вiн поволi ставав таким, яким був до того нещастя.

“Це могло трапитися з кожним”, – виправдовував вiн себе. Жодноi вини за собою не вiдчував. Правил дорожнього руху не порушував, швидкостi не перевищував. Дiвча вигулькнуло несподiвано, перебiгаючи дорогу. Що воно так рано там робило?

Ще зранку вiн побачив бiля школи незнайому жiнку, яка з ним не привiталась, але пильно вдивлялась йому в очi, нiби хотiла пересвiдчитися, чи це той чоловiк, якого вона шукала. Вiн не надав цьому особливого значення, але тривога оселилась у його душi.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить